Постанова
іменем України
15 жовтня 2019 року
м. Київ
справа № 209/1634/16-к
провадження № 51-958км19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
захисника
(в режимі відеоконференції)                   ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 та касаційну скаргу прокурора, який брав участь під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016040160000083, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Первомайського Харківської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 жовтня 2013 року за ст. 395 КК до покарання у виді арешту на строк 6 місяців, такого, щодо якого вказане покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК поглинуто покарання за вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 16 жовтня 2012 року у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 день, 27 червня 2014 року звільненого із П`ятихатської ВК № 122 на підставі ухвали П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2014 року за ст. 2 Закону України «Про амністію» від 8 квітня 2014 року,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій і встановлені ними обставини
За вищевказаним вироком  ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 11 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення за період із 16 березня 2016 року до 30 березня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Строк покарання визначено обчислювати із 16 березня 2016 року.
Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироку законної сили залишено без змін.
Стягнуто із засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 50000 грн та сплачений ним судовий збір в розмірі 275,60 грн.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду  ОСОБА_7  визнано винуватим у тому, що він 13 березня 2016 року близько 15:50, перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 за місцем проживання ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в ході раптово виниклого конфлікту з потерпілим, діючи умисно з метою протиправного заподіяння смерті, враховуючи висоту розташування квартири, яка знаходиться на 9-му поверсі, умисно перехилив та штовхнув через відкрите вікно балкону ОСОБА_9 , який упав на асфальтне покриття двору вказаного будинку та отримав травми, які призвели до порушення анатомічної цілісності голови й від яких смерть настала практично одразу.
Апеляційний суд залишив вирок місцевого суду без змін, а апеляційні скарги захисника ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, – без задоволення. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення за період із 16 березня 2016 року до 28 січня 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Зазначає, що місцевий суд безпідставно без оцінки жодного доказу, який би вказував на наявність у обвинуваченого умислу саме на заподіяння смерті потерпілого, визнав ОСОБА_7 винним у вчиненні умисного вбивства, оскільки він вчинив убивство через необережність, а тому його дії слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 119 КК. На думку захисника, місцевий суд усупереч вимогам ч. 4 ст. 95 КПК обґрунтував вирок виключно показаннями свідка ОСОБА_10 , який на досудовому розслідуванні оговорив обвинуваченого внаслідок застосування до нього недозволених методів впливу з боку слідчої. Факт здійснення психологічного тиску на підозрюваного та свідка ОСОБА_10 , що підтверджується відеозаписом одночасного допиту підозрюваного та свідка, який районний суд визнав недопустимим доказом, залишився поза увагою цього суду та безпідставно був спростований показаннями допитаної в судовому засіданні слідчої незважаючи на те, що вона, як вважає ОСОБА_6 , є упередженою та заінтересованою особою, оскільки здійснювала вказаний тиск та неправильно кваліфікувала дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 115 КК. Крім того, захисник стверджує, що апеляційний суд порушив вимоги ст. 413 КПК і розглянув кримінальне провадження формально, без жодної оцінки наведених в апеляційній скарзі обставин події, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
У касаційній сказі прокурор, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у цьому суді. Вказує на те, що апеляційний суд усупереч вимогам статей 372, 419 КПК не перевірив доводів прокурора щодо незаконності вироку місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину, і не урахувв конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, даних про особу засудженого, який був раніше неодноразово судимий, та обтяжуючої покарання обставини – вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, призначивши м`яке покарання. Вказує на те, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК також у частині розгляду місцевим судом заявленого потерпілим цивільного позову, оскільки апеляційний суд не надав оцінки невмотивованим висновкам місцевого суду щодо часткового задоволення заявленого цивільного позову.
Позиції учасників судового провадження
Захисник підтримав подану ним касаційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, проти касаційної скарги прокурора заперечував, а прокурор підтримав касаційну скаргу прокурора та заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, на що посилається захисник у касаційній скарзі, не може бути предметом перегляду в касаційному суді.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст. 94 КПК.
Такі висновки місцевий суд обґрунтував показаннями, даними в суді потерпілим ОСОБА_8 , свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ОСОБА_14 , даними протоколів слідчих дій, зокрема слідчих експериментів за участю ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , а також даними висновків судових експертиз, зокрема висновком експерта від 11 квітня 2016 року № 394-Е-Д (щодо неспроможності версії ОСОБА_7 про необережне вбивство) та іншими письмовими доказами.
Крім того, сам ОСОБА_7 у ході судового розгляду не заперечував своєї причетності до події, яка мала місце 13 березня 2016 року і внаслідок якої настала смерть потерпілого ОСОБА_9 . Проте висував версію про вбивство ним останнього через необережність. Вказану версію ретельно перевірели суди обох інстанцій і спростували, навівши докладні мотиви своїх висновків, з якими погоджується суд касаційної інстанції.
Твердження захисника у касаційній скарзі про порушення судом ч. 4 ст. 95 КПК не знайшли свого підтвердження, оскільки, як убачається з вироку суду, в основу висновків щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, місцевий суд поклав лише ті докази, які були безпосередньо дослідженні під час судового засідання. При цьому місцевий суд урахував та критично оцінив показання свідка ОСОБА_10 , які він давав безпосередньо в судовому засіданні.
Зокрема, місцевий суд обґрунтовано поклав в основу вироку дані слідчого експерименту за участі ОСОБА_10 , які було безпосередньо досліджено в судовому засіданні, в ході якого свідок розповів і показав на місці події, як ОСОБА_7 , утримуючи ліктем лівої руки потерпілого в області шиї, правою рукою вхопив його за ногу та перекинув у відкрите вікно.
Під час проведення вказаної слідчої дії за участю свідка ОСОБА_10 жодного тиску на свідка не здійснювалося, останній добровільно, послідовно вказував на обставини вчинення у його присутності кримінального правопорушення, звертаючи увагу на деталі, які були відомі лише йому як очевидцю події. Більш того, вказаний слідчий експеримент проводився за участю понятих та спеціалістів, жодних заяв про порушення прав свідка або здійснення по відношенню до нього тиску з боку осіб, присутніх на вказаній слідчій дії, не надходило.
У результаті прослуховування аудіозапису судового засідання місцевого суду встановлено, що одночасний допит ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було визнано недопустимим доказом у зв`язку з порушенням вимог ч. 4 ст. 224 КПК та порушенням прав обвинуваченого, а не здійснення на нього тиску, оскільки обвинувачений озвучив вимогу про відмову відповідати на запитання слідчого, що свідчить не про тиск слідчого на обвинуваченого, а про ефективний захист захисника. Вказані обставини також не свідчать про здійснення тиску слідчим на свідка.
Крім того, свідок ОСОБА_10 не звертався до правоохоронних органів із заявою про здійснення стосовно нього психологічного тиску при проведенні слідчого експерименту, а також у ході одночасного допиту у присутності захисника та підозрюваного на ці обставини не посилався.
Допитавши в судовому засіданні слідчого та урахувавши зазначене, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку про відсутність об`єктивних даних, які би свідчили про психологічний тиск із боку слідчого на свідка.
Місцевий суд ретельно перевірив показання свідка ОСОБА_10 в судовому засіданні про те, що ОСОБА_7 лише штовхнув потерпілого, який випав із вікна балкона, співставив дані слідчого експерименту за участі цього свідка з даними протоколу огляду місця події (згідно з яким квартира потерпілого розташована на 9-му поверсі, вікно балкона квартири знаходиться на висоті 112 мм від підлоги), зріст потерпілого зі зростом обвинуваченого, а також з висновками експертиз, та дійшов умотивованого висновку, що саме ці дані, наведені у протоколі слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_10 , узгоджуються між собою та повністю спростовують показання цього свідка в судовому засіданні місцевого суду.
Вказані доводи сторони захисту були також предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, які повною мірою дослідив та оцінив апеляційний суд і визнав необґрунтованими, з чим погоджується і колегія суддів.
Цивільний позов місцевий суд вирішив відповідно до вимог статей 127-129 КПК. Розмір відшкодування моральної шкоди визначено судом із дотриманням вимог статей 23, 1167 ЦК.
Суд апеляційної інстанції, розглядаючи апеляційні скарги учасників судового розгляду та залишаючи їх без задоволення, повною мірою перевірив і спростував доводи, викладені в них, у тому числі щодо неправильності кваліфікації дій ОСОБА_7 та невідповідності призначеного останньому покарання тяжкості вчинених ним злочинів та даним про особу засудженого, а тому доводи в касаційній скарзі захисника в частині порушення апеляційним судом вимог ст. 413 КПК не знайшли свого підтвердження.
Доводи в касаційній скарзі прокурора щодо незаконності вироку місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, яке не відповідає ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину через м`якість та неврахування судом конкретних обставин вчинення кримінального правопорушення, є безпідставними з огляду на нижченаведене.
Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно зч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених. 
Призначаючи ОСОБА_7 покарання, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, суд урахував тяжкість вчинених злочинів, дані про особу засудженого, який раніше неодноразово був судимий, перебуває на обліку у лікаря-нарколога та не перебуває на обліку у лікаря-психіатра, за місцем проживання характеризувався задовільно, а також суд зважив на обтяжуючі покарання обставини – вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та рецидив злочинів.
У колегії суддів немає підстав вважати, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним злочину й даним про особу засудженого та є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Доводи прокурора у касаційній скарзі про те, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки апеляційний суд не надав оцінки невмотивованим висновкам місцевого суду щодо часткового задоволення заявленого цивільного позову, є необґрунтованими. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в поданих апеляційних скаргах ані стороною захисту, ані стороною обвинувачення питання щодо неправильного вирішення цивільного позову не порушувалося. Потерпілий окремо з апеляційною скаргою на вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 , в тому числі в частині часткового задоволення його цивільного позову до суду апеляційної інстанції не звертався, а тому апеляційний суд не мав підстав вважати, що місцевий суд визначив розмір відшкодування моральної шкоди за вказаним цивільним позовом із порушенням вимог закону.
Інші доводи, викладені в касаційних скаргах, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення місцевим та апеляційним судами при розгляді провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
На підставі викладеного Суд вважає, що при розгляді цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень норм процесуального та матеріального закону, які б були підставами для скасування судових рішень. Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що подані касаційні скарги слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 березня 2017 року й ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційні скарги захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                        ОСОБА_2                                        ОСОБА_3