Постанова
Іменем України
 
19 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 367/6753/16-ц
провадження № 61-13476св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,  
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_10 ,
відповідач - Національний університет Державної податкової служби України,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_10 до Національного університету Державної податкової служби України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,
 
за касаційною скаргою ОСОБА_10 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року у складі судді Карабази Н. Ф. та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня               2019 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Левенця Б. Б.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року ОСОБА_10 звернулася до суду з указаним позовом, уточнивши який, просила поновити її на посаді декана факультету фінансів та банківської справи Національного університету державної податкової служби України (далі-Університет), стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 157 162 грн та заподіяну моральну шкоду в розмірі 45 000 грн, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 157 162 грн.
В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що вона працювала в Університеті з 1994 року, наказом від 08 грудня 2006 року № 252-к її призначено на посаду декана факультету фінансів та банківської справи Університету та у 2011 році з нею як науково-педагогічним працівником укладено контракт строком на п`ять років до 29 серпня 2016 року. В період з 03 вересня 2007 року по 31 травня 2014 року позивач виконувала обов`язки завідувача кафедри фінансових ринків Університету за сумісництвом.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 1184-р утворено Університет державної фіскальної служби України реорганізувавши шляхом злиття Національного університету державної податкової служби України, Державного науково-дослідного інституту митної справи, Науково-дослідного інституту фінансового права з віднесенням його до сфери управління Державної фіскальної служби України.
Наказом Університету від 26 січня 2016 року № 35-к «Про попередження працівників про наступне звільнення» начальника кадрів зобов`язано у термін до 06 лютого 2016 року попередити всіх працівників про їх наступне звільнення у зв`язку із реорганізацією.
Наказом відповідача від 02 лютого 2016 року № 44-к термін попередження працівників Університету продовжено до 26 лютого 2016 року.
У порушення вказаних наказів, попередження про наступне звільнення їй було підготовлено та вручено лише 26 травня 2016 року, а пропозиція про прийняття на посаду до Університету державної фіскальної служби України була їй вручена відділом кадрів лише 18 липня 2016 року. Жодної вакантної науково-педагогічної посади відповідно до її кваліфікації запропоновано позивачу не було.
В результаті таких дій керівництва Університету вона перенесла значні моральні страждання та змушена була відмовитися від запропонованих посад.
26 та 27 липня 2016 року співробітниками Університету державної фіскальної служби України проведено засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Національного університету державної податкової служби України для розгляду подання про згоду на розірвання трудового договору з працівниками Університету.
Засідання   профспілкового  комітету  відбувалося  за  участю  співробітників  не 
Національного університету державної податкової служби України, а Університету державної фіскальної служби України, а тому вважає, що прийняті на засіданні профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Національного університету державної податкової служби України рішення та протоколи № 6 та № 7 від 26 липня 2016 року та від 27 липня              2016 року є протиправними.
На підставі рішення профспілкового комітету Національним університетом державної податкової служби України видано наказ від 03 серпня 2016 року           № 132-к про її звільнення на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. 
Вважаючи своє звільнення незаконним, просила позов задовольнити. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ірпінський міський суд Київської області рішенням від 29 січня 2019 року в задоволенні позову відмовив.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача проведено з додержанням вимог трудового законодавства України. 
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 11 червня 2019 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року залишив без змін.  
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи
У касаційній скарзі, поданій 12 липня 2019 року до Верховного Суду, ОСОБА_10 просить скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду                     від 11 червня 2019 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Судами попередніх інстанцій не досліджено порядок її звільнення із займаної посади, не повно досліджено докази, що стосуються наявності вакантних посад у відповідача, а також не встановлено чи дійсно відбулися зміни в організації виробництва і праці відповідача, які б надали право на розірвання трудового контракту до закінчення строку його дії. Відповідач не надав наказ чи інший документ, який й би підтверджував скорочення штату чи чисельності працівників Університету.
Судами не враховано, що відповідач у порушення вимог статті 49-2 КЗпП України не запропонував їй жодної науково-педагогічної посади, у зв`язку з чим вона вимушена була відмовитися від запропонованих посад фахівця та провідного фахівця, які не відповідають її кваліфікації та спеціальності.
Також, суди не дослідили витяг з протоколу № 7 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників від 27 липня 2016 року.
Відповідач при її звільненні із займаної посади порушив вимоги статей 36, 42,          42-1, 43, 49-2 КЗпП України.
У серпні 2019 року Університет державної фіскальної служби України подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_10 відмовити повністю посилаючись на те, що судові рішення є законними і обґрунтованими. 
 
У відповідача мала місце реорганізація, за два місяці до звільнення позивача попереджено про наступне звільнення, 18 липня 2016 року їй запропоновано усі наявні вакантні посади, які були вільними, та від яких вона відмовилася. Згідно з штаним розписом Університету Державної фіскальної служби України на 2016 рік посада декана факультету фінансів та банківської справи не передбачена. Посада декана факультету фінансів та банківської справи, яку обіймала позивач була єдиною, а тому не було перед ким визначати її переважне право на залишення на роботі.
 
Контракт укладений між позивачем та Національним університетом державної податкової служби України припинив свою дію 29 серпня 2016 року, навчальний процес повинен був розпочатися з 01 вересня 2016 року, а тому відповідач обґрунтовано не запропонував їй науково-педагогічні посади, оскільки конкурс на заміщення таких посад було оголошено в травні 2016 року, однак позивач документи для участі в конкурсі не подавала.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                              від 23 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із Ірпінського міського суду Київської області. 
 
05 серпня 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
Суди встановили, що 01 вересня 2011 року між ОСОБА_10 та Національним університетом державної податкової служби України укладено контракт з науково-педагогічним працівником, відповідно до умов якого ОСОБА_10. призначено на посаду декана факультету фінансів та банківської справи, виконувачем обов`язків завідувача кафедри фінансів ринків та фінансових послуг на термін з 01 вересня 2011 року до 29 серпня 2016 року.
Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про утворення Університету державної фіскальної служби України» від 11 листопада 2015 року № 1184-р утворено Університет державної фіскальної служби України, реорганізувавши шляхом злиття Національний університет державної податкової служби України, Державний науково-дослідний інститут митної справи, Науково-дослідний інститут фінансового права з віднесенням його до сфери управління Державної фіскальної служби України.
На виконання вказаного розпорядження Державною фіскальною службою України 15 січня 2016 року видано наказ № 34 «Про утворення Університету Державної фіскальної служби України» та наказ № 35 «Про реорганізацію Національного університету державної податкової служби України».
Національним університетом державної податкової служби України (комісія з реорганізації) на виконання розпорядження Кабінету Міністрів України «Про утворення Університету державної фіскальної служби України» від 11 листопада 2015 року № 1184-р та наказу Державної фіскальної служби України                    від 15 січня 2016 року № 35 «Про реорганізацію Національного університету державної податкової служби України» видано наказ від 26 січня 2016 року            № 35-к «Про попередження працівників про наступне звільнення», згідно з пунктом 1 якого до 06 лютого 2016 року попередити всіх працівників Національного університету державної податкової служби України про їх наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією Університету.
Наказом Національного університету державної податкової служби України (комісія з реорганізації) від 02 лютого 2016 року № 44-к «Про внесення змін до наказів про попередження працівників про наступне звільнення» пункт 1 наказу від 26 січня 2016 року № 35-к викладено в наступній редакції: «До 26 лютого  2016 року попередити всіх працівників Національного університету державної податкової служби України про їх наступне звільнення у зв`язку з реорганізацією Університету».
Згідно з попередженням про наступне звільнення Національного університету державної податкової служби України (комісія з реорганізації) від 26 травня   2016 року декана факультету фінансів та банківської справи ОСОБА_10. попереджено про наступне звільнення не раніше ніж через           2 місяці з моменту ознайомлення з даним попередженням у зв`язку із реорганізацією Національного університету державної податкової служби України, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
З вказаним попередженням позивач ознайомилася 26 травня 2016 року, про що свідчить її підпис на ньому з відміткою про те, що вона має переважне право при переведенні.
Пропозицією про прийняття (в порядку переведення) на посаду Університету державної фіскальної служби України від 18 липня 2016 року ОСОБА_10. було запропоновано посади зазначені в додатку № 1, згідно з яким позивачу запропоновано наступні вакансії: кафедра бухгалтерського обліку - провідний фахівець; ННІ фінансів, банківської справи - фахівець б/к; кафедра фінансових ризиків - провідний фахівець; кафедра банківської справи та фінансового моніторингу - провідний фахівець; планово-фінансовий відділ - провідний фахівець.
З пропозицією про прийняття (в порядку переведення) на посаду від 18 липня 2016 року ОСОБА_10 ознайомилася в той же день, від запропонованих посад зазначених в додатку № 1 відмовилася у зв`язку з їх нерівнозначністю щодо попередньої посади (декан факультету фінансів та банківської справи Національного університету державної податкової служби України).
Згідно з витягом з протоколу № 7 засідання профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Університету державної фіскальної служби України від 27 липня 2016 року виборний орган первинної профспілкової організації працівників Національного університету державної податкової служби України надав згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_10 
Наказом члена комісії з реорганізації ОСОБА_9 від 03 серпня 2016 року № 132-к ОСОБА_10. , декана факультету фінансів та банківської справи,                 03 серпня 2016 року звільнено із займаної посади у зв`язку із скороченням штату працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України).
Підставою винесення наказу зазначено: наказ Національного університету державної податкової служби України від 26 січня 2016 року № 35-к «Про попередження працівників щодо наступного звільнення»; попередження про наступне звільнення ОСОБА_10 від 26 травня 2016 року; стаття 44 КЗпП України; згода засідання профкому первинної профспілкової організації працівників Національного університету державної податкової служби України від 27 липня 2016 року № 9.
З наказом про звільнення позивач ознайомилася 03 серпня 2016 року, про що свідчить її підпис на наказі та отримала трудову книжку, остаточний розрахунок не отримала.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм  матеріального 
права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, сьомої статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, 
зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання.
 
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у              статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
 
Частинами  першою,  третьою  статті  49-2 КЗпП  України   передбачено,   що   про 
наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
 
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
 
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
 
Установивши, що у відповідача мали місце зміни в організації праці у зв`язку з реорганізацією Університету та скорочення штату працівників, ОСОБА_10   попереджалася за 2 місяці про наступне вивільнення та їй надавалися пропозиції щодо вакантних посад, від яких вона відмовилася, профспілковий комітет надав згоду на її звільнення, суди зробили правильний висновок про безпідставність позовних вимог, оскільки відповідач провів звільнення позивача з дотриманням вимог діючого законодавства.
 
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_10 про порушення відповідачем норм трудового законодавства при її звільненні, серед яких і щодо невчасного попередження про наступне вивільнення, не запропонування вакантних посад, які відповідають кваліфікаційному рівню позивача, її переважне право на залишення на роботі, порушення порядку і строків в процесі звільнення, спростовуються встановленими судами обставинами справи на підставі досліджених ними доказів, переоцінка яких, відповідно до приписів статті 400 ЦПК України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що відповідач не запропонував позивачу наявні вакантні посади науково-педагогічних працівників спростовуються вимогами законів щодо порядку заміщення таких посад (стаття 55 Закону України «Про вищу освіту», стаття 6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність») та встановленими судами обставинами щодо волевиявлення позивача на участь у відповідному конкурсі на заміщення вакантних посад. При цьому, апеляційний суд врахував і обставини закінчення дії її контракту до початку навчального процесу.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», (CASE OF SERYAVIN AND OTHERS                         v. UKRAINE), рішення від 10 лютого 2010 року).
 
Перевіряючи аргументи касаційної скарги, Верховний Суд бере до уваги зміст судових рішень обох інстанцій, доводи та заперечення сторін та не вбачає підстав для скасування судових рішень з урахуванням предмета спору.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень судів першої та апеляційної інстанцій без змін. 
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.
 
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 червня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко
 
                                                                                                            В. П. Курило