Постанова
Іменем  України
 
25 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 350/303/16-ц
провадження № 61-16738св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Мартєва С. Ю., Калараша А. А., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник відповідача - ОСОБА_3,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 у якому просила суд ухвалити рішення, яким розділити спільно придбане з відповідачем майно, виділивши їй у власність наступне майно, а саме:
- Ѕ частину будинковолодіння      АДРЕСА_1 , вартістю 122 887 грн, що становить Ѕ від загальної вартості 245 774 грн;
- Ѕ частину магазину по АДРЕСА_2 вартістю 42 008 грн;
- автомобіль марки «УРАЛ 4320» тип 10092952, 1986 року випуску; зеленого кольору, лісовоз-маніпулятор, реєстраційний номер  НОМЕР_1 вартістю 237 146 грн;
- автомобіль марки «ВАЗ 2121», 2008 року випуску, реєстраційний номер  НОМЕР_2  вартістю 97 319 грн;
- меблева стінка у вітальні вартістю 10 000 грн;
- меблева стінка «Оксамит» вартістю 8 000 грн;
- морозильну камеру вартістю 5 000 грн;
- картина вартістю 1 000 грн;
- стіл, крісла вартістю 500 грн;
- два ліжка вартістю 1 000 грн;
- комп`ютер, принтер, монітор вартістю 20 000 грн, авсього майна загальною вартістю 544 860 грн.
Відповідачу  ОСОБА_2 виділити у власність наступне майно:
- Ѕ частину будинковолодіння      АДРЕСА_1 вартістю 122 887 грн, що становить Ѕ від загальної вартості 245 774 грн;
- Ѕ частину магазину по      АДРЕСА_2 вартістю 42 008 грн, що становить Ѕ від загальної вартості 84 016 грн:
- автомобіль марки «КАМАЗ-53205», 1990 року випуску, бортовий, білого кольору, реєстраційний номер  НОМЕР_3 вартістю 79 254 грн;
- автомобіль марки «ВАЗ 21104», 2006 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер  НОМЕР_4 , вартісно 74 241 грн;
- спальний набір вартістю 15 000 грн;
- меблеву м`яку частину (диван) вартістю 10 000 грн;
- холодильник вартістю 10 000 грн;
- телевізор вартістю 15 000 грн;
- пральну машину вартістю 10 000 грн;
- меблеву м`яку частину (куток) вартістю 8 000 грн;
- причіп легковий вартістю 10 000 грн;
- апарат газозварювальний вартістю 10 000 грн;
- бензопили в кількості 4 (чотири штуки) вартістю 20 000 грн;
- меблевий кухонний набір вартістю 15 000 грн;
- пиломатеріал необрізний (дошка) в кількості 60 м/куб, вартістю 150 000 грн,      а всього майна загальною вартістю 591 390 грн.
Свої позовні вимоги мотивувала тим, що з  ОСОБА_2 з 14 липня 1990 року по 25 жовтня 2016 року перебувала у зареєстрованому шлюбі. За час проживання в шлюбі сторонами, придбане спільне майно, яке є їх спільною сумісною власністю. Добровільно вирішити питання розподілу рухомого й нерухомого спільно придбаного майна сторони не змогли.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2016 року позов задоволено частково. Виділено у власність позивачці  ОСОБА_1 частину спільно придбаного майна, а саме :
- 2/5 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , що становить 40% даного будинковолодіння і вартістю 98309,6 грн.;
- автомобіль марки «ВАЗ 2121», 2008 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер  НОМЕР_2 , вартістю 97 319 грн;
- автомобіль марки «ВАЗ 21104», 2006 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер  НОМЕР_4 , вартістю 74 241 грн;
- причіп легковий вартістю 10 000 грн;
- меблева стінка у вітальні вартістю 10 000 грн;
- меблева стінка «Оксамит» вартістю 8 000 грн;
- морозильну камеру вартістю 5 000 грн;
- картину вартістю 10 00 грн;
- стіл, крісла вартістю 500 грн;
- два ліжка вартістю 1 000 грн;
- комп`ютер, принтер, монітор вартістю 20 000 грн;
- спальний набір вартістю 15 000 грн;
- меблеву мяку частину (диван) вартістю 10 000 грн;
- пиломатеріал необрізний (дошка) в кількості 60 м куб, вартістю 150 000 грн,      а всього майна загальною вартістю 500 369,6 грн.
Виділено у власність відповідачу  ОСОБА_2 частину спільно придбаного майна, а саме :
- магазин по    АДРЕСА_2 вартістю 84 016 грн;
- автомобіль марки «КАМАЗ-53205»,1990 року випуску, бортовий, білого кольору, реєстраційний номер  НОМЕР_3 вартістю 79 254 грн;
- автомобіль марки «УРАЛ 4320» тип 10092952, 1986 року випуску. зеленого кольору, лісовоз-маніпулятор, реєстраційний номер  НОМЕР_1 вартістю 237 146 грн;
- апарат газозварювальний вартістю 10 000 грн;
- бензопили в кількості 4 (чотири штуки) вартістю 20 000 грн;
- меблеву м`яку частину (куток) вартістю 8 000 грн;
- холодильник вартістю 10 000 грн;
- меблевий кухонний набір вартістю 15 000 грн;
- телевізор вартістю 15 000 грн;
- пральну машину вартістю 10 000 грн, авсього майна загальною вартістю 488 416 грн.
Достягнуто з  ОСОБА_1 в користь держави недоплачений судовий збір у розмірі 2 893,8 грн.
Стягнуто з  ОСОБА_2 в користь держави судовий збір у розмірі 3 445 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна. При цьому, відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову. Виділено ОСОБА_1 частину домоволодіння:
літню кухню літ. «Б» площею 71,1 кв.м. вартістю 339 864 грн, стайню літ. «В» площею 26,6 кв.м. вартістю 63 516 грн, стодолу літ. «Г» площею 31,7 кв.м. вартістю 71 375 грн, гараж літ. «Д» площею 47,1 вартістю 75 005 грн., вбиральні літ. «Е» площею 2,0 кв. м. вартістю 31 926 грн., сараю літ. «Є» площею 17,1 кв.м. вартістю 12 653 грн, криницю №1 вартістю 6 531 грн, ворота №2 вартістю 7 042 грн, хвіртку №3 вартістю 1 106 грн, хвіртку №4 вартістю 1 505 грн, частину огорожі площею 132 кв.м. №5 вартістю 50 292 грн, ворота №6 вартістю 3 871 грн, а разом вартістю 664 749 грн (45% загальної вартості домоволодіння).
Виділено земельну ділянку біля будинку з наступними геометричними розмірами по ходу годинникової стрілки: з північної сторони - 8,33 м. 3,68 м., зі східної сторони 22,18 м; 19,48 м; 36,90 м; з південної сторони - 15,09 м., з західної сторони - 51,52 м; та зі сторони північного заходу 3,25 м; 3,21 м; 3,08 м; 6,26 м; 11,25 м;, що становить 0,1335 га (таблиця №3 синій колір).
Виділено в будівлі магазину загальною площею 60,5 кв.м. по   АДРЕСА_2 –  частину торгового залу 24,95 кв.м. та підсобне приміщення 5,3 кв.м. вартістю 101 970 грн.
земельну ділянку біля магазину з наступними геометричними розмірами по ходу годинникової стрілки: з північної сторони - 5,47 м; зі східної сторони - 13,19 м; 17,61 м. з сторони півдня - 1,57 м., на заході - 16,49 м; 2,68 м; 1,0 м; по будівлі магазину 9,04 м; 3,84 м;(таблиця №2 синій колір)
- автомобіль марки «КАМАЗ-53205», 1990 року випуску, бортовий, білого кольору, реєстраційний номер  НОМЕР_3 вартістю 79 254 грн;
- автомобіль марки «ВАЗ 2121», 2008 року випуску, реєстраційний номер  НОМЕР_2 , вартістю 97 319 грн;
- меблеву стінку у вітальні вартістю 10 000 грн;
- меблеву стінку «Оксамит» вартістю 8 000 грн;
- морозильну камеру вартістю 5 000 грн;
- картину вартістю 1 000 грн;
- стіл та крісла вартістю 500 грн;
- два ліжка вартістю 1 000 грн;
- комп`ютер, принтер, монітор вартістю 20 000 грн, авсього майна на суму 988 792 грн.
Виділено  ОСОБА_2  житловий будинок загальною площею 118,6 кв.м. по   АДРЕСА_1 вартістю 814 258 грн та частину огорожі №5 площею 43,9 кв. м. вартістю 16 726 грн, а всього вартістю 830 974 грн (55% загальної вартості домоволодіння).
Виділено земельну ділянку біля будинку з наступними геометричними розмірами по ходу годинникової стрілки з північної сторони - з розміром 19,48 м. зі сторони сходу 56,15 м. з південної сторони - 33,17 м., з західної сторони - 18,41 м; 15,09 м; 36,90 м, що становить 0,1335 га (таблиця №3 червоний колір).
Виділено в будівлі магазину загальною площею 60,5 кв.м. по   АДРЕСА_2 –  частину торгового залу 30,25 кв.м. вартістю 101 970 грн.
Виділено земельну ділянку біля магазину з наступними геометричними розмірами по ходу годинникової стрілки: з північної сторони, паралельно вул. Незалежності - з розміром 3,93 м., зі сторони сходу - 3,84 м, по будівлі магазину - 9,04 м; 1,0 м; 2,68 м; 16,49 м; з південної сторони - 1,57 м; з західної сторони, паралельно межі підприємця  ОСОБА_5  - 8,91 м.,3,0 м; 8,50 м; 2,01 м; 3,14 м; 5,91 м; 3,60 м.(таблиця №2 червоний колір).
- автомобіль марки «УРАЛ 4320» тип 10092952, 1986 року випуску; зеленого кольору, лісовоз-маніпулятор, реєстраційний номер  НОМЕР_1 вартістю 237 146 грн;
- автомобіль марки «ВАЗ 21104», 2006 року випуску, сірого кольору, реєстраційний номер  НОМЕР_4 , вартістю 74 241 грн;
- спальний набір вартістю 15 000 грн;
- меблеву м`яку частину (диван) вартістю 10 000 грн;
- холодильник вартістю 10 000 грн;
- телевізор вартістю 15 000 грн;
- пральну машину вартістю 10 000 грн;
- меблеву м`яку частину (куток) вартістю 8 000 грн;
- причіп легковий вартістю 10 000 грн;
- апарат газозварювальний вартістю 10 000 грн;
- бензопили в кількості 4 (чотири штуки) вартістю 20 000 грн;
- меблевий кухонний набір вартістю 15 000 грн;
- пиломатеріал необрізний (дошка) в кількості 60 м/куб, вартістю 150 000 грн, а всього майна на суму 1 517 331 грн.
Зобов`язано сторін провести наступні переобладнання приміщення магазину:
Зобов`язано ОСОБА_1 закласти віконний проріз з приміщення «1».
Зобов`язано  ОСОБА_2 влаштувати віконний проріз в приміщення «1» зі східної сторони.
Зобов`язано  ОСОБА_2 демонтувати віконний блок в приміщенні «1» з південної сторони та по ширині проріз зменшити по висоті збільшити, та змонтувати двері.
Зобов`язано  ОСОБА_1 влаштувати віконний проріз у виділеній їй частині приміщення «1».
Зобов`язано  ОСОБА_1 влаштувати перегородку в півцегли, що буде розділяти будівлю магазину на дві рівні частини.
Стягнуто з  ОСОБА_2 на користь  ОСОБА_1 264 269,50 грн. компенсації за перевищення частки у спільному майні, 3 188,10 грн. витрат по оплаті судового збору, 75 грн. витрат, пов`язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що під час здійснення поділу майна суд виходить з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна. При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник відповідача посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
21 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за вказаною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження. 
У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві            Петрову Є. В. 
Ухвалою Верховного суду від 10 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня            2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Аргументи учасників справи 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що здійснюючи розподіл будинковолодіння суд апеляційної інстанції керувався висновком експерта, однак не врахував, що здійснити розподіл будинковолодіння між сторонами у спосіб визначений експертом неможливо, оскільки згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Рожнятівської державної нотаріальної контори 29грудня 1990 року, ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 (відповідачу по справі) незакінчений будівництвом жилий будинок, процент готовності якого становить 60%, вартістю 6 325 крб.
Зазначав, що на момент укладення договору діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, в якій дано визначенняпоняттям будинок та домоволодіння.
Зокрема, згідно п. 2 Інструкції: під будинком, як об`єктом правової реєстрації, розуміється один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці, під самостійним порядковим номером по вулиці , провулку ,площі.
Під домоволодінням розуміється два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці , провулку , площі.
Таким чином предметом договору дарування був один будинок з приналежними до нього службовими будівлями та спорудами, ступінь готовності якого становив 60%, а не тільки один будинок, як стверджувала позивач.
Тому, враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України суд апеляційної інстанції не мав права включати в предмет поділу 60% домоволодіння, оскільки частка даного нерухомого майна набута  ОСОБА_2 на підставі договору дарування, а не за спільні кошти подружжя. Таким чином, враховуючи що 60% домоволодіння відповідачу подаровано, правильним рішенням було б виділити позивачу ОСОБА_1 40% або 2/5 частини спірного домоволодіння, або виділити вказану частку домоволодіння в натурі, а не у спосіб обраний судом апеляційної інстанції.
Крім того, на підставі висновку №023/07-2017 судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2017 року суд апеляційної інстанції здійснив розподіл приміщення магазину в рівних частках. Однак такий розподіл не може вважатись вірним, оскільки майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
На вказану правову позицію посилався і апеляційний суд вирішуючи по суті дану справу, однак здійснив хибне її тлумачення.
З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця з 06 лютого 1996 року ОСОБА_2  зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с. 66).
Згідно рішення Небилівської сільської ради від 05 лютого 2003 року підприємцю ОСОБА_2 надано земельну ділянку несільськогосподарського призначення по вул. Незалежності , площею 205 кв.м. під розміщення крамниці (а.с. 63).
Рішенням виконкому Небилівської сільської ради № 68 від 13 грудня 2011 року вирішено оформити право власності ОСОБА_2 на магазин в селі Небилів (а.с. 65).
Таким чином матеріалами справи підтверджено, що приміщення магазину ОСОБА_2 отримав особисто для здійснення підприємницької діяльності, яку й здійснює у вказаному магазині, тому в силу частини третьої статті 71 СК України приміщення магазину підлягає присудженню вцілому відповідачу. При цьому вартість магазину повинна бути врахована при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Також здійснюючи поділ спільно нажитого майна суд апеляційної інстанції здійснив розподіл земельних ділянок на яких знаходяться домоволодіння та магазин, оскільки варіанти їх розподілу зазначено експертом у висновку. Однак про поділ земельних ділянок не було заявлено ні у позовній заяві, ні у заяві про зміну предмета позову. Тим самим, суд апеляційної інстанції допустив вихід за межі позовних вимог.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами установлено, що рішенням Небилівської сільської ради від 05 лютого 2003 року затверджено технічний звіт по земельно-кадастровій інвентаризації 205 кв.м. земельної ділянки підприємця  ОСОБА_2 , надано для розміщення крамниці земельну ділянку в оренду з наступним правом викупу, продану  ОСОБА_2 205 кв.м. земельної ділянки за ціною 1 435 грн. та доручено сільському голові в місячний термін укласти від імені ради договір купівлі-продажу (а.с.63).
Рішенням виконкому Небилівської сільської ради №46 від 09серпня 2011 року оформлено право власності  ОСОБА_2  на домоволодіння в  АДРЕСА_1 (а.с.64)
Рішенням виконкому Небилівської сільської ради №68 від 13грудня 2011 року оформлено право власності  ОСОБА_2 на магазин в  АДРЕСА_2 (а.с.65).
Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця підтверджено, що з 06 лютого 1996 року  ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак вид діяльності не зазначений (а.с.66).
Згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Рожнятівської державної нотаріальної контори 29 грудня 1990 року,  ОСОБА_6 подарувала  ОСОБА_2 незакінчений будівництвом жилий будинок, процент готовності якого становить 60%, вартістю 6 325 крб.(а.с.68).
Відповідач не заперечував того, що все перелічене у позовній заяві майно придбане ними з позивачкою в період перебування у шлюбі.
Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців  ОСОБА_1 16грудня 2015 року зареєстрована як фізична особа-підприємець; основний вид діяльності роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань  ОСОБА_1 зареєстрована 22грудня 2003 року як фізична особа-підприємець, вид діяльності 18.21.0 виробництво робочого одягу; відомості щодо припинення підприємницької діяльності відсутні.
Крім того, 16 грудня 2015 року  ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, вид діяльності 02.20 Лісозаготівлі, 47.11 роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, та 49.41 вантажний автомобільний транспорт(а.с.121-123).
Звітами про незалежну оцінку № 011/0616, № 012/0616, № 013/0616, № 014/0616 визначена вартість рухомого майна: автомобілів «УРАЛ 4320» 1986 р.в., д.н.з.   НОМЕР_4 – 237 146 грн., «КАМАЗ-53205» 1990 р.в., д.н.з.    НОМЕР_3 – 79  254 грн. ВАЗ 21104» 2006 р.в., д.н.з.    НОМЕР_4 74 241 грн. та «ВАЗ 2121» 2008 р.в., д.н.з.     НОМЕР_2 97 319 грн.
Згідно висновку №023/07-2017 судової будівельно-технічної експертизи від 20 липня 2017 року вартість будівлі магазину загальною площею 60,5 кв.м. по  АДРЕСА_2 становить 203 940 грн. та визначено варіанти розподілу по 1/2 частині, зокрема, першому співвласнику частину торгового залу 30,25 кв.м. вартістю 101 970 грн., другому співвласнику - частину торгового залу 24,95 кв.м. та підсобне приміщення 5,3 кв.м. вартістю 101 970 грн.
Запропоновано також варіант розподілу земельної ділянки площею 205 кв.м. кожному із співвласників по 0,01025 га.
Зокрема, першому співвласнику запропоновано виділити земельну ділянку з наступними геометричними розмірами по ходу годинникової стрілки: з північної сторони, паралельно вул. Незалежності - з розміром 3,93 м., з сторони сходу - 3,84 м., по будівлі магазину - 9,04 м; 1,0 м; 2,68 м; 16,49 м; з південної сторони -1,57 м; з західної сторони, паралельно межі підприємця  ОСОБА_5  - 8,91 м., 3,0 м; 8,50 м; 2,01 м; 3,14 м; 5,91м; 3,60 м.(таблиця №2 червоний колір).
Другому співвласнику запропоновано виділити земельну ділянку з наступними геометричними розмірами по ходу годинникової стрілки: з північної сторони - 5,47 м; з східної сторони - 13,19 м; 17,61 м. з сторони півдня - 1,57 м., на заході - 16,49 м; 2,68 м; 1,0 м; по будівлі магазину 9,04 м; 3,84 м;(таблиця №2 синій колір).
Для проведення поділу приміщення магазину експертом зазначено про необхідність проведення наступних переобладнань приміщення магазину: закласти віконний проріз з приміщення «1» обоє співвласників; влаштувати віконний проріз в приміщення «1» зі східної сторони - перший співвласник; демонтувати віконний блок в приміщенні «1» з південної сторони та по ширині зменшити по висоті збільшити та змонтувати двері - витрати першого співвласника; влаштувати віконний проріз зі сторони приміщення «1», що виділяється ІІ-му співвласнику - витрати ІІ співвласника; влаштувати перегородку в півцегли, що буде розділяти будівлю магазину на дві рівні частини - витрати обох співвласників.
Згідно висновку експертизи вартість житлового будинку загальною площею 118,6 кв.м. по  АДРЕСА_1 становить 814 258 грн.
Вартість літньої кухні літ. «Б» 339 864 грн, стайні літ. «В» - 63 516 грн., стодоли літ. «Г» - 71 375 грн, гаража - літ. «Д» - 75 005 грн, вбиральні літ. «Е» - 31 926 грн, сараю літ. «Є» - 12653 грн, криниці літ. №1 - 6531 грн, ворота літ. №2 - 7 042 грн, хвіртки літ. №3 - 1 106 грн, хвіртки літ. №4 - 1 505 грн, огорожі літ. №5- 67 081 грн, воріт літ. №6 - 3 871 грн, а разом - 1 495 723 грн.
Запропоновано виділити першому співвласнику житловий будинок загальною площею 118,6 кв.м. по  АДРЕСА_1 вартістю 814 258 грн та частину огорожі №5 площею 43,9 кв. м. вартістю 16 726 грн, а всього вартістю 830 974 грн (55% загальної вартості домоволодіння).
Запропоновано виділити другому співвласнику літню кухню літ. «Б» площею 71,1 кв.м. вартістю 339 864 грн, стайню літ. «В» площею 26,6 кв.м. вартістю 63 516 грн, стодолу літ. «Г» площею 31,7 кв.м. вартістю 71 375 грн, гараж літ. «Д» площею 47,1 вартістю 75 005 грн, вбиральню літ. «Е» площею 2,0 кв. м. вартістю 31 926 грн, сарай літ. «Є» площею 17,1 кв.м. вартістю 12 653 грн, криницю №1- 6 531 грн, ворота №2 - 7 042 грн, хвіртку №3 - 1 106 грн, хвіртку №4 - 1 505 грн, частину огорожі площею 132 кв.м. №5 вартістю 50 292 грн, ворота літ. №6 вартістю 3 871 грн, а разом вартістю 664 749 грн (45% загальної вартості домоволодіння).
Різниця вартості 5% становить - 74 786,15 грн.
Запропонований також наступний варіант розподілу земельної ділянки.
Першому співвласнику виділити земельну ділянку з наступними геометричними розмірами по ходу годинникової стрілки: з північної сторони - з розміром 19,48 м. з сторони сходу 56,15 м. з південної сторони - 33,17 м., з західної сторони - 18,41 м; 15,09 м; 36,90м, що становить 0,1335 га (таблиця №3 червоний колір).
Другому співвласнику виділити земельну ділянку з наступними геометричними розмірами по ходу годинникової стрілки: з північної сторони - 8,33 3,68 м. м. з східної сторони 22,18м; 19,48 м; 36,90 м; з південної сторони - 15,09 м., з західної сторони - 51,52 м; та зі сторони північного заходу 3,25 м; 3,21 м; 3,08 м; 6,26 м; 11,25 м, що становить 0,1335 га (таблиця №3 синій колір).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У частині третій цієї статті передбачалося, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 4 статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій) установлено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи в судах першої й апеляційної інстанцій), визначають обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60, 69 СК України, частина 3статті 368 ЦК України) відповідно до частин 2 та 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Із змісту нормативних положень глав 7 та 8СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.
Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.
Застосовуючи до спірних правовідносин статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Як вбачається з матеріалів справи та зазначалось відповідачем, відповідно до договору від 29 грудня 1990 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 незакінчений будівництвом жилий будинок, процент готовності якого становить 60%.
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.
Відповідно до п.п.1-3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування.
Враховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України суд апеляційної інстанції безпідставно включив в предмет поділу 60% жилий будинок, оскільки частка даного нерухомого майна набута  ОСОБА_2 на підставі договору дарування, а не за спільні кошти подружжя. Таким чином поділу підлягає тільки 40% або 2/5 жилового будинку.
Суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до увагидоговірдарування від 29 грудня 1990 року, оскільки такий не був оспорений позивачем та є дійсним.
Щодо доводів касаційної скарги стосовно поділу приміщення магазину слід зазначити наступне.
Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця з 06 лютого 1996 року позивач ОСОБА_2 зареєстрований як фізична особа-підприємець (а.с.66).
Згідно рішення Небилівської сільської ради від 05 лютого 2003 року підприємцю  ОСОБА_2  надано земельну ділянку несільськогосподарського призначення по вул. Незалежності, площею 205 кв.м. під розміщення крамниці (а.с. 63).
Рішенням виконкому Небилівської сільської ради № 68 від 13грудня 2011 року вирішено оформити право власності  ОСОБА_2  на магазин в АДРЕСА_2 , тобто почаввикористовувати спірне приміщення для здійснення підприємницької діяльності, а отримані доходи - на сім`ю.
Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, установлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).
Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.
Так, згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.
Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
Використання одним з подружжя зазначеного майна для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано при обранні способу поділу цього майна, тобто це майно може бути враховано при поділі всього майна подружжя або може бути виплачена вартість цього майна.
Таким чином, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути об`єктом спільної власності подружжя і предметом поділу між ними з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення спільного майна подружжя та способів поділу його між ними.
Апеляційний суд врахувавши зазначені вище положення закону, з`ясував належним чином фактичні обставинисправи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, прийшов до висновку, що майно фізичної особи-підприємця є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, але при доведеності цього інший з подружжя має право врахування цього майна при поділі майна подружжя, а не на поділ майна, яке використовується у підприємницькій діяльності.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 2 жовтня 2013 року у справі № 6-79 цс 13, від 11 березня 2015 року у справі № 6-21 цс 15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1109 цс 15.
Майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, сформоване за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом їх спільної сумісної власності.
Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірне приміщення магазину набуто сторонамиза час шлюбу, за спільні кошти подружжя і зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .При цьомуОСОБА_1 зазначала, що за час шлюбу вона також була зареєстрована як фізична особа-підприємець, здійснювала підприємницьку діяльність, тобто також мала доходи і вкладала їх у сімейний бюджет.
Однак відповідач у касаційній скарзі зазначав, щопозивачка ніколи не здійснювала підприємницьку діяльність в приміщенні магазину по     АДРЕСА_2 , оскільки стала підприємцем за відповідним видом господарської діяльності тільки у кінці 2015 року. Сам факт її реєстрації як ФОП в органах ДПІ за 3 місяці до подання позовної заяви тільки свідчить про спробу оминути положення ч. 3 ст. 71 СК України при поділі магазину за час вирішення справи у суді за її позовом. Жодних доказів щодо спростування цих доводів до матеріалів судової справи не долучила. Позивачка сама вказувала в апеляційній скарзі та в ході розгляду справи, що тільки допомагала відповідачу з торгівлею в магазині, однак цього не достатньо для констатації факту використання нею приміщення магазину для здійснення професійної діяльності як фізичною особою-підприємцем та можливості поділу магазину в натурі між сторонами.
Крім того, відповідно до інформації з ЄДРПОУ 22березня 2005 року суб`єктом державної реєстрації було внесено запис № 21140060002000265 про припинення фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 .
Отже, у разі доведення, що спірна нежитлова будівля магазину набута підприємцем за час шлюбу за спільні кошти і вона використовуєтьсяОСОБА_2 у підприємницькій діяльності, то вона поділу не підлягає, проте враховується при поділі іншого майна.
Крім того слід зазначити, що частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Здійснюючи поділ спільно нажитого майна суд апеляційної інстанції здійснив розподіл земельних ділянок на яких знаходяться домоволодіння та магазин, оскільки варіанти їх розподілу зазначено експертом у висновку. Однак про поділ земельних ділянок не було заявлено ні у позовній заяві, ні у заяві про зміну предмета позову (у матеріалах справи позовна заява додаткова а.с. 51-53). Тим самим, суд апеляційної інстанції допустив вихід за межі позовних вимог.
Поділу між подружжям підлягає те майно, яке набуте за час шлюбу та є їхньою сумісною власністю. Питання чи є конкретне майно спільною сумісною власністю подружжя чи ні, підлягає з`ясуванню за час розгляду справи у судовому порядку виходячи з обставин справи. Тому не підлягає поділу майно, яке за час шлюбу чи спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, документально та фактично не належало на праві власності комусь із подружжя.
Суд апеляційної інстанції не з'ясував питання можливості розподілу земельних ділянок, керуючись тільки висновком експерта, у зв`язку з чим не врахував, що земельна ділянка на якій знаходиться домоволодіння не приватизована в порядку ст. 118 ЗК України, а тому на даний час знаходиться у відповідача тільки на праві користування та у власності органу місцевого самоврядування - Небилівської сільської ради і поділу може підлягати тільки після її передачі у власність сторонам чи комусь із них в порядку встановленому законом.
Відповідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
Суди у порушення статей12, 89, 263 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; не перевірили усіх доводів сторін й не надалиналежної правової оцінки поданим ними доказам, не сприяли всебічному й повному з`ясуванню дійсних обставин справи, що мають юридичне значення для її вирішення, допустили неповноту у з`ясуванні таких обставин, дійшовши передчасного висновку про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним із подружжя право власності на 1/2 частини у цьому майні, помилкового висновку в частині поділу майна, що є особистою приватною власністю  ОСОБА_2 
Зазначене вище перешкоджає суду касаційної інстанції без встановлення вказаних фактичних обставин ухвалити правильне рішення по суті спору.
Відповідно до пунктів 1-3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд не виконав своїх обов`язків, визначених законом, судове рішення не відповідаєвимогамстатті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат має здійснити вказаний суд за результатами вирішення спору пропорційно задоволених вимог.
Керуючись статтями 400, 411, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3  задовольнити.
Рішення Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 жовтня 2017 рокускасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   В. М. Сімоненко  
 
Судді:                                                                                               С. Ю. Мартєв  
 
                                                                                                          А. А. Калараш
 
                                                                                                          Є. В. Петров  
 
                                                                                                          С. П. Штелик