Постанова                                                     
Іменем України                                        
 
06 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 698/135/18
провадження № 61-44084св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач - ОСОБА_4 , 
третя особа - Розсохуватська сільська рада Катеринопільського району Черкаської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Пономаренка В. В., Сіренка Ю. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа - Розсохуватська сільська рада Катеринопільського району Черкаської області, про визнання відмови від прийняття спадщини частково недійсною, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсним державного акта на право на земельну ділянку.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , були батьками позивачів та ОСОБА_7 
16 квітня 2004 року позивачі подали до Катеринопільської державної нотаріальної контори заяви про відмову від належної кожному з них частки спадкового майна, яке належало їхнім батькам, на користь сина спадкоємців ОСОБА_7 Подаючи ці заяви, позивачі вважали, що до складу спадкового майна відносяться лише грошові вклади батьків та право на частки у пайовому фонді майна Приватного сільськогосподарського підприємства «Мрія», які належали батькам на підставі свідоцтв про право власності на майновий пай члена цього підприємства, оскільки про існування у батьків іншого майна позивачам не було відомо. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, спадкоємцем за законом усього належного на момент його смерті майна стала його дружина ОСОБА_4 
У 2017 року позивачам стало відомо, що ОСОБА_4 , після смерті ОСОБА_7 , успадкувала, серед іншого належного померлому майна, також земельну ділянку площею 5,65 га в межах колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе, яка знаходиться в с. Розсохуватка Катеринопільського району Черкаської області, яка була успадкована ОСОБА_7 після смерті батьків.
Позивачі вважають, що їх відмови від належних їм часток спадкового майна, яке залишилось після смерті батьків в частині права на земельні частки (паї) в межах колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе в с. Розсохуватка Катеринопільського району Черкаської області, є недійсними, оскільки були вчинені внаслідок помилки щодо предмета правочину.
Ураховуючи викладене, позивачі просили суд визнати недійсними відмови позивачів від прийняття спадщини, яка оформлена заявами від 16 квітня 2004 року, поданими до Катеринопільської державної нотаріальної контори про відмову від належної їм частки спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на користь сина спадкодавців ОСОБА_7 , - в частині відмови від частки спадкового майна у вигляді двох земельних часток (паїв) в межах колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе в с. Розсохуватка Катеринопільського району Черкаської області, розміром 3,09 га кожен, та належали батькам позивачів на підставі виданих Катеринопільською райдержадміністрацією сертифікатів на право на земельну частку (пай) серії ЧР № 0113458 (зареєстрованого в книзі записів державних актів за № 6875) та серії ЧР № 0113459 (зареєстровано в книзі записів державних актів за № 6876); визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 28 вересня 2004 року державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л. А. за № 2015, в частині права ОСОБА_7 на спадкове майно на земельні частки (паї); визнати недійсним державний акт від 24 вересня 2010 року серії ЯЛ № 225874 на право власності на земельну ділянку, в частині належності 3/4 земельної ділянки площею 5,65 га ОСОБА_4 . 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Катеринопільського районного суду Черкаської області від 10 травня 2018 року у складі судді Баранова О. І. позов ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 задоволено.
Визнано недійсними відмови  ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3  від прийняття спадщини, яка оформлена заявами від 16 квітня 2004 року, поданими до Катеринопільської державної нотаріальної контори, про відмову від належної їм частки спадкового майна, що залишилось після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , на користь сина спадкодавців ОСОБА_7 , - в частині відмови від частки спадкового майна у вигляді двох земельних часток (паїв) в межах колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе в с. Розсохуватка Катеринопільського району Черкаської області, розміром 3,09 га кожен, які належали їхнім батькам на підставі виданих Катеринопільською райдержадміністрацією сертифікатів на право на земельну частку (пай) серії ЧР № 0113458 (зареєстрованого в книзі записів державних актів за № 6875) та серії ЧР № 0113459 (зареєстровано в книзі записів державних актів за № 6876). 
Визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом, видані 28 вересня 2004 року державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л. А. за № 2015, в частині права ОСОБА_7 на спадкове майно на земельні частки (паї)в межах колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе в с. Розсохуватка Катеринопільського району Черкаської області, розміром 3,09 га кожен.
Визнано недійсним державний акт від 24 вересня 2010 року серії ЯЛ № 225874 на право власності на земельну ділянку, в частині належності 3/4 земельної ділянки площею 5,65 га ОСОБА_4 . 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
ОСОБА_4 в судовому засіданні визнала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 21 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення Катеринопільського районного суду Черкаської області від 10 травня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.
 
Суд апеляційної інстанції постановив, що помилка позивачів, викликана необізнаністю щодо усього переліку майна, що входить до спадкової маси після смерті батьків, внаслідок якої були вчинені відмови від належних їм часток спадкового майна, не може бути підставою для визнання їх недійсними у розумінні статей 215, 1273, 1274 ЦК України.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, посилаючись на частину четверту статті 206 ЦПК України, врахувавши визнання відповідачем позову, задовольнив позов лише із зазначеної підстави та не обґрунтував рішення щодо того, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права ОСОБА_4 з огляду на те, що вона є власником спірного майна.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 серпня 2018 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанцій не відповідає критеріям законності та обґрунтованості. Суд апеляційної інстанції неправильно застосував вимоги статті 206 ЦПК України щодо визнання відповідачем позову та вимоги статей 229, 274 ЦК України про помилку позивачів, викликану необізнаністю про склад спадкового майна.
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_4 зазначила, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
 
Відзив на касаційну скаргу від Розсохуватської сільської ради Катеринопільського району Черкаської області не надходив.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 серпня 2018 року і витребувано із Катеринопільського районного суду Черкаської області цивільну справу № 698/135/18.
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги його висновків не спростовують.
Фактичні обставини справи
 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 01 грудня 2003 року Розсохуватською сільською радою Катеринопільського району Черкаської області.
 
Відповідно до свідоцтва про смерть серія НОМЕР_4 , виданого 01 квітня 2004 року Розсохуватською сільською радою Катеринопільського району Черкаської області, ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
16 квітня 2004 року ОСОБА_2 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Катеринопільської державної нотаріальної контори заяви про відмову від належної кожному з них частки спадкового майна після смерті батька ОСОБА_5 та матері ОСОБА_6 на користь сина спадкодавців ОСОБА_7 .
 
На час написання заяв про відмову від прийняття спадщини Катеринопільською державною нотаріальною конторою було роз`яснено позивачам наслідки статей 1273, 1274, 1275 ЦК України.
 
Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ВВМ № 542946, посвідченим 28 вересня 2004 року державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л. А., спадкоємцем майна ОСОБА_5 є його син ОСОБА_7 Спадкове майно складається з права на земельну частку (пай) в межах колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе в с. Розсохуватка Катеринопільського району Черкаської області, розміром 3.09, яке належало померлому ОСОБА_5 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧР № 0113458 , виданого Катеринопільською райдержадміністрацією (зареєстровано в книзі записів державних актів за № 6875).
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВВМ №  542945, виданого 28 вересня 2004 року державним нотаріусом Катеринопільської державної нотаріальної контори Івонік Л. А., спадкоємцем майна ОСОБА_6 є її син ОСОБА_7 Спадкове майно складається з права на земельну частку (пай) в межах колишнього Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе в с. Розсохуватка Катеринопільського району Черкаської області, розміром 3.09 га, яке належало померлій ОСОБА_6 на підставі сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ЧР № 0113459 , виданого Катеринопільською райдержадміністрацією (зареєстровано в книзі записів державних актів за № 6876).
 
Зі свідоцтв про право на майновий пай від 01 березня 2000 року № 409 та № 298 вбачається, що ОСОБА_5 має право на майнові паї в загальному пайовому фонді Приватного сільськогосподарського підприємства «Мрія».
 
Згідно зі свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майнові сертифікати), виданих 24 грудня 2001 року Розсохуватською сільською радою серії ЧЕ-VII I № 125109 та серії ЧЕ- VIII № 125190, ОСОБА_7 має право на пайовий фонд майна Колективного сільськогосподарського підприємства ім. Фрунзе в Приватному сільськогосподарському підприємстві «Мрія».
 
0 ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_9 , виданим 07 травня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ватутінського мі ського управління юстиції Черкаської області.
 
Спадкоємцем майна ОСОБА_7 є його дружина ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії ВМХ № 329351, посвідченим 23 липня 2010 року державним нотаріусом Ватутінської міської державної нотаріальної контори Тетерською К. В., та витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 23 липня 2010 року № 24295388. 
 
Відповідно до державного акта від 24 вересня 2010 року серії ЯЛ № 225874 на право власності на земельну ділянку ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 5.65 га, яка розташована в адміністративних межах Розсохуватської сільської ради Черкаської області.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і норми застосованого права 
 
Відповідно до частин першої, п`ятої та шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Така заява не може бути викладена з будь-якою умовою або із застереженням. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.
Стаття 1274 ЦК України регламентує порядок здійснення права на відмову від прийняття спадщини на користь іншої особи. Згідно із частиною другою статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу (частина п'ята статті 1274 ЦК України). 
 
Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
 
Згідно із пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
 
Наведене узгоджується із висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року (провадження № 6-202цс15), від 16 березня 2016 року (провадження № 6-93цс16).
 
Колегія судів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що помилка позивачів, викликана необізнаністю щодо усього переліку майна, яке входить до спадкової маси після смерті їхніх батьків, внаслідок якої були вчинені відмови від належних їм часток спадкового майна, не може бути підставою для визнання їх недійсними в розумінні вищенаведених норм законодавства України.
 
Крім того, в апеляційному суді позивачі пояснили, що на час подання заяв про відмову від прийняття належних їм часток спадкового майна після смерті батьків на користь ОСОБА_7 їм було відомо про те, що до складу спадщини також входили і права на спірні земельні ділянки, а з цим позовом вони звернулися через те, що між ними та ОСОБА_4 після смерті брата - ОСОБА_7 , виникли неприязні стосунки.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_4 визнала позов у суді першої інстанції, то її подальша відмова від визнання обставин, на яких ґрунтувалися позовні вимоги, була фактично прийнята судом апеляційної інстанції з порушенням вимог частини другої статті 82 ЦПК України. 
 
Слід розрізняти визнання відповідачем позову від визнання ним обставин. Процесуальним правовим наслідком визнання відповідачем позову є ухвалення судом рішення про задоволення позову або, якщо для цього немає законних підстав, то постановлення ухвали про відмову в прийнятті визнання відповідачем позову і продовження розгляду справи. Визнання ж відповідачем обставин є підставою звільнення від доказування, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина перша статті 82 ЦПК України).
 
Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. 
 
Апеляційний суд обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції ухвалив рішення про задоволення позову лише з підстави визнання позову ОСОБА_4 , не перевіривши, чи не суперечить визнання цього позову закону, чи не порушує це права, свободи, інтереси інших осіб. Всупереч вимогам частини четвертої статті 206, частини четвертої статті 265 ЦПК України суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення про задоволення позову обмежився лише посиланням на те, що відповідач ОСОБА_4 визнала позов.
 
Визнання позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії цивільного процесу є спеціальним правом відповідача (пункт 1 частина друга статті 49 ЦПК України).
 
Реалізація відповідачем цього спеціального права не позбавляє його можливості здійснювати інші права учасника справи, передбачені, зокрема статтею 43 ЦПК України, у тому числі право на апеляційне оскарження судового рішення.
 
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, на виконання вимог статей 367, 374 ЦПК України, дослідив всі наявні у справі докази у їх сукупності та співставленні, надав їм належну оцінку, визначив характер спірних правовідносин і норми права, які підлягали застосуванню до цих правовідносин, скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційних скарг відсутні.
 
Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 21 серпня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько 

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк