Постанова
Іменем України
 
18 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 686/9405/15
 
провадження № 61-33226 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,               Хопти С. Ф.,  
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ;
представник позивача - ОСОБА_2 ; 
відповідачі: публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Другого відділу державної виконавчої служби м. Хмельницький; 
представник публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - Новак Віталій Петрович; 
представник Другого відділу державної виконавчої служби                                                    м. Хмельницький - Демчук Наталія Василівна;
треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, управління Державної казначейської служби України у м. Хмельницькому Хмельницької області;
представник Головного управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області- Мороз Тетяна Миколаївна; 
представник управління Державної казначейської служби України у                               м. Хмельницькому Хмельницької області - Козак Олександр Павлович;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області 06 червня 2017 року у складі судді Мороз В. О. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П?єнти І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), Другого відділу державної виконавчої служби м. Хмельницький                        (далі - Другий відділ ДВС м. Хмельницький), треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області (далі - ГУ ДКСУ у Хмельницькій області), управління Державної казначейської служби України у м. Хмельницькому Хмельницької області (далі - УДКСУ                                         у м. Хмельницькому Хмельницької області), про стягнення грошових коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що17 червня 2013 року з прилюдних торгів нею було придбано житловий будинок площею 476,6 кв. м і земельна ділянка площею 0,1 га по АДРЕСА_1 за ціною 287 724 грн                     75 коп. 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                                від 02 жовтня 2013 року прилюдні торги, вказаний вище договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки, а також свідоцтво про право власності на нерухоме майно визнані недійсними. На звернення до Другого відділу ДВС м. Хмельницький сплачені кошти їй не повернуто. 
Ураховуючи викладене, позивач просила суд стягнути з відповідачів на її користь 287 724 грн 75 коп., сплачених нею за договором купівлі-продажу.
 
Короткий зміст судових рішень 
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                     від 13 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 25 серпня 2015 року, у задоволенні позову                       ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 25 серпня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                         від 06 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що продавцем за укладеним за результатами торгів договором є спеціалізована організація, що діяла на підставі договору з відділом ДВС, який не є стороною договору, та не може повернути отримані за договором кошти в порядку реституції. Між позивачем і ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» договірних відносин не було, а тому немає підстав для застосування статті 216 ЦК України.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 01 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що спеціалізована організація, якій майно було передано на реалізацію, виступала від власного імені на підставі договору комісії, укладеного з виконавчою службою, і стороною договору купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є спеціалізована організація. При укладенні 22 березня 2013 року договору сторонами були визначені відповідно до частини третьої статті 1012 ЦК України істотні умовами договору комісії, за якими комісіонер зобов`язується продати майно, а саме умови про це майно та його ціну. Визначена також умовами договору комісійна плата. Отже, у зв`язку з тим, що стороною договору купівлі-продажу майна з прилюдних торгів є спеціалізована організація, вимоги покупця про стягнення коштів за недійсним договором з відділу ДВС і банків із застосуванням правового механізму, передбаченого статті 216 ЦК України, задоволенню не підлягають.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У серпні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов в частині стягнення коштів з Другого відділу державної виконавчої служби                                                    м. Хмельницький.  
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року касаційне провадження у справі відкрито, витребувано цивільну справу № 686/9405/15 із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві                   Осіяну О. М. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 серпня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що продавцем арештованого майна був відділ виконавчої служби, а ПП «СП «Юстиція» виступала представником відділу ДВС. Зазначала, що суди не врахували, що складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів, в процесі якого брав участь відповідач, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах виключно між позивачем і відповідачем, а, відтак, є правочином, відноситься до угод купівлі-продажу,    а така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                  від 03 березня 2011 року з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 стягнуто солідарно на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1 354 510 грн 67 коп. заборгованості за кредитними договорами.
 
На підставі акту опису та арешту майна від 14 листопада 2011 року було описано та арештовано належне ОСОБА_3 майно, а саме: цегляний житловий будинок загальною площею 476,6 кв. м і земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_1 .
 
22 березня 2013 року між Другим міським відділом ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції і Хмельницькою філією приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція» (далі - ПП «СП «Юстиція») було укладено договір про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна (а.с. 65-66, т. 1).
 
17 червня 2013 року ПП «СП «Юстиція» були проведені прилюдні торги з реалізації зазначеного вище майна. Відповідно до протоколу проведення прилюдних торгів від 17 червня 2013 року переможцем прилюдних торгів стала ОСОБА_1 , яка придбала житловий будинок і земельну ділянку                               по АДРЕСА_1 за ціною 287 724 грн 75 коп (а.с. 41-42, т. 1).
 
Згідно з банківською квитанцією від 25 червня 2013 року ОСОБА_1 сплатила за придбане нерухоме майно 253 197 грн 78 коп. на рахунок відділу ДВС (а.с. 40, т. 1).
 
Кошти у сумі 34 526 грн 97 коп. сплачені позивачем на рахунок                               ПП «СП «Юстиція» у вигляді гарантійного внеску і зазначені кошти залишилися як винагорода спеціалізованої організації в рахунок оплати наданих нею послуг з реалізації майна (а.с. 41- 42, т. 1).
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                   від 02 жовтня 2013 року позов ОСОБА_3 було задоволено. Визнано недійсними прилюдні торги з реалізації житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_1 , оформлені протоколом проведення прилюдних торгів № 1911313-1. Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки за вказаною адресою, оформлений актом про проведення прилюдних торгів по реалізації нерухомого майна. Визнано недійсним свідоцтво про право власності, видане ОСОБА_1 на житловий будинок і земельну ділянку за вищевказаною адресою. Зустрічний позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Визнано нечинним звіт про оцінку майна від 30 вересня 2012 року № 218, складений ТОВ «ЦНО «Проскурів-Експерт» щодо ринкової вартості житлового будинку та земельної ділянки за зазначеною адресою. Визнано недійсним протокол проведення прилюдних торгів № 1911313-1 від 17 червня 2013 року з продажу предметів іпотеки - житлового будинку та земельної ділянки за вказаною адресою. Визнано недійсним акт про проведення прилюдних торгів з продажу предметів іпотеки - житлового будинку і земельної ділянки за вищевказаною адресою. Визнано недійсними прилюдні торги з реалізації житлового будинку і земельної ділянки, проведені                                   17 червня 2013 року за зазначеною адресою. В іншій частині позову було відмовлено.
 
Додатковим рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 жовтня 2013 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 22 січня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» про визнання звіту про оцінку майна нечинним було скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» про визнання звіту про оцінку майна від 30 вересня 2012 року № 218, наданого ТОВ «Центр незалежної оцінки «Проскурів-Експерт», нечинним відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 квітня 2014 року рішення апеляційного суду Хмельницької області від 22 січня 2014 року залишено без змін.
 
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.
 
Згідно з правилами частин першої та третьої статті 62 Закону України                          від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону.
 
За своєю правовою природою відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, тому такий правочин може визнаватись недійсним в судовому порядку з підстав недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених частинами першою-третьою та шостою статті 203 ЦК України. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2012 року у справі                               № 6-116цс12.
 
Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
 
Відповідно до підпункту 2 пункту 2 статті 22 ЦК України збитками є як реальні збитки, так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
 
За змістом частин першої та другої статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).
 
Правило статті 216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.
 
Вирішуючи питання про те, хто є продавцем за укладеним за результатами торгів договором, необхідно виходити з умов відповідного договору, що укладається між органом Державної виконавчої служби (далі - ДВС) та спеціалізованою організацією.
 
У разі якщо на підставі укладеного спеціалізованою організацією з відділом ДВС договору ця організація під час укладення на торгах договору виступає представником відділу ДВС, то стороною такого договору, а, відтак,                                  і продавцем, є ДВС. Якщо ж спеціалізована організація виступає на торгах від власного імені на підставі укладеного з відділом ДВС договору, який за своїм змістом є договором комісії, то стороною такого договору, а, відтак,                    і продавцем, є спеціалізована організація. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15.
 
Таким чином, наявні підстави для висновку, що для правильного вирішення спору по суті необхідно встановити правову природу відносин між ДВС та спеціалізованою організацією.
 
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція,                    25-26 березня 2011 року).
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
 
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands») від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).
 
У вирішенні питання розподілу тягаря доведення суди мають застосовувати правила статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
За правилом статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
 
За змістом статті 59 ЦПК України 2004 року суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
 
За правилами частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
У справі, що переглядається, судами встановлено, що ПП «СП «Юстиція» проводило реалізацію майна на підставі договору про надання послуг по організації і проведенню прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна від 22 березня 2013 року, укладеного із Другим міським відділом ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції, який за своєю правовою природою є договором комісії.
 
Встановивши, що між ПП «СП «Юстиція» та Другим міським відділом ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції виникли договірні зобов`язання за договором комісії, за яким торгуюча організація виступає продавцем арештованого майна від власного імені, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що до Другого міського відділу ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції не застосовуються наслідки недійсності правочину, стороною якого він не виступав. Правила реституції є правозастосовними виключно до сторін договірних правовідносин.
 
Посилання касаційної скарги на те, що фактично між ПП «СП «Юстиція» та Другим міським відділом ДВС Хмельницького міськрайонного управління юстиції укладено договір, за яким спеціалізована організація виступає представником відділу ДВС, спрямовані на зміну оцінки доказів, здійсненої судами, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.
 
Разом з тим, Верховний Суд не погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для стягнення з Другого відділу державної виконавчої служби м. Хмельницькийна користь ОСОБА_1 сплачених нею грошових коштів на виконання недійсного правочину, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. А отже, зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору.
 
У матеріальному законі передбачена правова можливість повернення майна, переданого, в тому числі, на виконання недійсного правочину, шляхом пред`явлення вимоги набувачу, який не є стороною недійсного правочину, підстава набуття якого, а так само володіння яким (майном) згодом відпала в порядку статті 1212 ЦК України.
 
Такий підхід до оцінки спірних правовідносин відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом України у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, підстав відступити від якого щодо застосування норми права у подібних відносинах під час перегляду цієї справи Верховний Суд не встановив.
 
Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
 
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. З урахуванням змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
 
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
 
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
 
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
 
Ураховуючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
 
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.
 
Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.
 
Аналогічні правові висновки містяться у постанові Верховного Суду України 
від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17.
 
У порушення статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року суди на зазначене уваги не звернули, унаслідок чого дійшли передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову, не встановили обставин та не надали їм відповідної оцінки в контексті застосування до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України.
 
Так, суди не дослідили зібрані у справі докази на предмет того, кому були перераховані позивачем кошти від реалізації нерухомого майна та чи зберіглася правова підстава їх набуття.
 
З урахуванням викладеного, а також доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд вважає за необхідне задовольнити її частково, скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому усунути вказані недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду неможливо.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                                від 06 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 01 серпня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            С. Ф. Хопта