ПОСТАНОВА
Іменем України
27 листопада 2019 року 
Київ
справа №805/2496/17-а
адміністративне провадження №К/9901/23999/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,
суддів Жука А.В., Мартинюк Н.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04.09.2017 (колегія суддів у складі: Голошивця І.О., Давиденко Т.В., Кониченка О.М.) та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 (колегія суддів у складі: Василенко Л.А., Гайдара А.В., Ханової Р.Ф.) у справі за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Донецької області, Державної судової адміністрації України про зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Донецької області,  Державної судової адміністрації України (далі - ДСА України), в якому просила зобов`язати ДСА України перерахувати на рахунок Апеляційного суду Донецької області недораховану заробітну плату в сумі 133 911,72 гривень та зобов`язати Апеляційний суд Донецької області виплатити недораховану заробітну плату в сумі 133 911,72 гривень.
Позовні вимоги мотивовано тим, що вона працює суддею Апеляційного суду Донецької області з 2011 року. 29.05.2016 позивачка їхала з м. Новоазовська, де навідувала свою мати, до м. Маріуполя. На блок-посту с. Октябрь вона була затримана представниками неконтрольованої українською владою території та з 29.05.2016 по 27.12.2016 незаконно утримувалася у м. Донецьку, у зв`язку з чим у зазначений період була відсутня на робочому місці. Після звільнення та прибуття до м. Маріуполя продовжила працювати на займаній посаді. Час відсутності на роботі, а саме з 30.05.2016 по 27.12.2016 позивачу не оплачений. Також, позивач зазначає, що з питанням щодо виплати коштів вона звернулась до адміністрації апеляційного суду, на що отримала відповідь голови апеляційного суду, що підстав для здійснення виплат немає, у зв`язку з відсутністю позивача на робочому місці з нез`ясованих причин. Проте позивач вважає таку відмову незаконною з огляду на те, що вимушений невихід на роботу та тримання під вартою здійснювалось всупереч волі позивача, законам України і внаслідок його професійної діяльності.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
Донецький окружний адміністративний суд постановою від 04.09.2017 у задоволенні адміністративного позову відмовив у повному обсязі.
Донецький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 24.10.2017 рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що позивач був відсутній на робочому місці з об`єктивних причин, проте виплата суддівської винагороди суддям здійснюється за фактично відпрацьований час, тоді як згідно табелів обліку робочого часу за вказаний період ОСОБА_1 на робочому місці була відсутня. Крім того, відсутність позивача на роботі відбулась не з вини роботодавця - Апеляційного суду Донецької області.
Короткий зміст та обґрунтування вимог касаційної скарги
Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивачка подала касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування доводів касаційної скарги посилається на неврегульованість спірних відносин діючим законодавством України та необхідність застосування до спірних відносин аналогії закону, а саме Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституції України та рішень Конституційного Суду України, стосовно гарантії незалежності суддів, якими є, у тому числі, надання за рахунок держави матеріального забезпечення.
Наголошує на тому, що порушення статусу судді та невиплата суддівської винагороди становить триваюче й грубе порушення принципу верховенства права. Обмеження її прав як судді, що не здійснювала правосуддя у зв`язку з обставинами, що не залежать від неї, порушує гарантії незалежності судді, передбачені як Конституцією України, так і низкою міжнародно-правових актів.
Позиція інших учасників справи
Відповідачі відзиву на касаційну скаргу не надали.
Рух касаційної скарги
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 22.11.2017 відкрив касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04.09.2017 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017.
16.02.2018 вказана касаційна скарга надійшла до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах.
Ухвалою Верховного Суду від 26.11.2019 справу прийнято до провадження, закінчено підготовку даної справи до касаційного розгляду та призначено її касаційний розгляд у попередньому судовому засіданні.
Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи
Позивачка з 2011 року працює суддею Апеляційного суду Донецької області.
Як вказує ОСОБА_1 , 29.05.2016 під час поїздки з м. Новоазовська, де проживає її мати, до м. Маріуполя. На блок-посту с. Октябрь вона була затримана представниками неконтрольованої українською владою території і в період з 29.05.2016 по 27.12.2016 незаконно утримували у м. Донецьку.
За вказаними обставинами порушено кримінальне провадження за частиною другою статті 146 Кримінального кодексу України та внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016050000000502 від 18.06.2016.
Листом від 11.05.2017 за № 36-10/13/17 Апеляційний суд Донецької області на лист позивача щодо невиплати заробітної плати за період вимушеної відсутності на роботі з 30.05.2016 до 27.12.2016 повідомив, що виплата суддівської винагороди суддям здійснюється за фактично відпрацьований час, проте у вказаний період ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці, і відповідно у табелі обліку використання робочого часу Апеляційного суду Донецької області за період з 30.05.2016 до 27.12.2016 року поставлена позначка н/з (неявка з нез`ясованих причин); у зв`язку з чим суддівська винагорода не виплачувалась. 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування
За правилами частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, у чинній редакції) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами статті 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом. У разі нагальної необхідності запобігти злочинові чи його перепинити уповноважені на те законом органи можуть застосувати тримання особи під вартою як тимчасовий запобіжний захід, обґрунтованість якого протягом сімдесяти двох годин має бути перевірена судом. Затримана особа негайно звільняється, якщо протягом сімдесяти двох годин з моменту затримання їй не вручено вмотивованого рішення суду про тримання під вартою. Кожному заарештованому чи затриманому має бути невідкладно повідомлено про мотиви арешту чи затримання, роз`яснено його права та надано можливість з моменту затримання захищати себе особисто та користуватися правничою допомогою захисника. Кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання. Про арешт або затримання людини має бути негайно повідомлено родичів заарештованого чи затриманого.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України (у чинній редакції) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Правовідносини, що склалися між сторонами, врегульовано нормами Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI),  Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон № 108/95-ВР), Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), в редакціях, чинних на момент виникнення спірних правовідносин.
За приписами статті 49 Закону № 2453-VI  суддя є недоторканним. Затримання судді або обрання стосовно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою чи домашнього арешту до ухвалення обвинувального вироку судом не може бути здійснено без згоди Верховної Ради України. Суддя, затриманий за підозрою у вчиненні діяння, за яке встановлена кримінальна чи адміністративна відповідальність, повинен бути негайно звільнений після з`ясування його особи. Суддя не може бути підданий приводу чи примусово доставлений до будь-якого органу чи установи, крім суду. Судді може бути повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення лише Генеральним прокурором України або його заступником.
Відповідно до частин першої та другої статті 133 Закону № 2453-VI суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Частиною десятою статті 133 Закону № 2453-VI передбачено, що суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу.
Згідно з частинами першою та другою статті 145 Закону № 2453-VІ фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють: Конституційний Суд України, Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; Державна судова адміністрація України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України та Державної судової адміністрації України.
Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 146 Закону № 2453-VІ).
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1402-VIII суддя є недоторканним. Без згоди Вищої ради правосуддя суддю не може бути затримано або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку суду, за винятком затримання судді під час або відразу ж після вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину. Суддю не може бути притягнуто до відповідальності за ухвалене ним судове рішення, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.
Частинами першою та другою статті 135 Закону № 1402-VIII визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами. Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Відповідно до частини десятої статті 135 Закону № 1402-VIII суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу .
Згідно з частинами першою та другою статті 148 Закону № 1402-VIII фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.
Пунктом 2 частини третьої статті 148 Закону № 1402-VIII визначено, що функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснюють, зокрема, ДСА України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів, діяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, органів суддівського самоврядування, Національної школи суддів України, Служби судової охорони та Державної судової адміністрації України.
Суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, визначених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України (стаття 149 Закону № 1402-VIII).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 108/95-ВР основна заробітна плата, - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Згідно з частиною другою статті 4 Закону № 108/95-ВР джерелом коштів на оплату праці для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.
Умови розміру оплати праці суддів та членів національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, працівників її центрального апарату і територіальних органів визначаються законом (частина третя статті 8 Закону № 108/95-ВР).
Оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України). 
Як встановлено судами попередніх інстанцій та відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_1 є суддею Апеляційного суду Донецької області. 29.05.2016 вона не з`явилась на роботу та з цієї дати до 27.12.2016 була відсутня на робочому місці, не здійснювала правосуддя та, відповідно, не брала участі в автоматизованому розподілі судових справ.
Відповідно до табелів обліку використання робочого часу Апеляційного суду Донецької області за період з 30.05.2016 про 27.12.2016 зафіксовано відсутність позивача на робочому місці та поставлена позначка н/з /неявка з нез`ясованих причин).
Також судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до довідки Апеляційного суду Донецької області № 3.5-13/118/2017 та розрахункових листів суддівська винагорода ОСОБА_1 за період з червня до грудня 2016 року включно не нарахована та не виплачена. Даний факт не є спірним між сторонами.
З 29.12.2016 по 27.01.2017 ОСОБА_1 перебувала у щорічній відпустці, з 30.01.2017 вийшла на роботу та приступила до виконання обов`язків судді. 
Крім того, судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 вказує, що її відсутність на робочому місці в період з 30.05.2016 по 27.12.2016 зумовлена незаконним утриманням у м. Донецьку невідомими їй особами. В підтвердження вказаних обставин вона посилається на наявність кримінального провадження за частиною другою статті 146 Кримінального кодексу України  та внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016050000000502 від 18.06.2016.
Разом з тим, суди попередніх інстанцій правильно вказують, що будь-які свідчення та інші матеріали, зібрані в рамках кримінальної справи, повинні бути оцінені органами слідства і судом з урахуванням всіх інших матеріалів, які знаходяться в справі. В кожній зі стадій процесу оцінка доказів має свої особливості, які пояснюються відмінними умовами і задачами даної стадії. Так, оцінка доказів, здійснена в стадії досудового слідства, носить лише попередній характер.
Крім того, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що доводи позивача щодо її затримання представниками незаконного угрупування пов`язане з її професійною діяльністю є лише припущеннями, оскільки такі твердження повинні бути підтверджені у встановленому законом порядку.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гудвін проти Сполученого Королівства» від 27.05.1996 суд визначив, що у певних сферах може бути важко формулювати закони з високою чіткістю, а певний рівень гнучкості навіть може бути бажаним, щоб дати національним судам змогу застосовувати право в світлі оцінки того, які заходи необхідні за конкретних обставин кожної справи.
Отже, як правильно вказали суди попередніх інстанцій, що оскільки виплата суддівської винагороди суддям здійснюється за фактично відпрацьований час, ОСОБА_1 згідно табелів обліку робочого часу за період з 29.05.2016 по 27.12.2016  була відсутня на робочому місці, відсутність позивача на роботі відбулась не з вини роботодавця - Апеляційного суду Донецької області, а тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Оцінюючи доводи касаційної скарги, Суд виходить з того, що судами попередніх інстанцій надано належну правову оцінку доводам, викладеним у позовній заяві та запереченнях проти позову, а також наведеним сторонами під час судового розгляду справи. Жодних нових доводів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права при винесенні оскаржуваних судових рішень, в касаційній скарзі не зазначено.
Частиною першою статті 350 КАС України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Враховуючи вищенаведене, відповідно до частини першої статті 350 КАС України Суд касаційної інстанції вважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки судами не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.
З огляду на викладене, висновки судів першої та апеляційної інстанцій є правильними, обґрунтованими, підстави для скасування судових рішень відсутні.  
Висновки щодо розподілу судових витрат 
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки Верховний Суд не змінює судові рішення та не ухвалює нове, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 356, 359 КАС України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04.09.2017 та ухвалу Донецького апеляційного адміністративного суду від 24.10.2017 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко
А.В. Жук 
Н.М. Мартинюк
Судді Верховного Суду