Постанова
Іменем України
 
20 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 266/2787/18
провадження № 61-154св19
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Державне підприємство «Маріупольський морський торговельний порт»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 серпня  2018  року у складі головуючого-судді Федотової В. М. та  постанову  Донецького апеляційного суду від 22 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Биліни Т. І., Мальцевої Є. Є., Принцевської В. П., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства  «Маріупольський морський торговельний порт» (далі - ДП «ММТП») про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно наказу від 10 листопада 2005 року № 1050/к був прийнятий на роботу до ДП «ММТП» на посаду матроса 1  класу. Наказом № 2705/к від  12 листопада 2010 року тимчасово, а наказом від 01 жовтня 2012 року № 3530/к постійно переведений водієм автотранспортних засобів автогосподарства ДП «ММТП». 
 
Вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017 року його визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, третьою статті 191 КК України, призначено покарання у вигляді трьох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, зв`язані із обслуговуванням та використанням  матеріальних цінностей строком на один рік, на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробувальним строком на один рік з покладенням обов`язків, визначених статтею 76 КК України. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 03 травня 2018 року  вказаний вирок змінено. Перекваліфіковано його дії з частини третьої статті 191 КК України на частину першу статті 191 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на один рік, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з обслуговуванням та використанням матеріальних цінностей.
 
Наказом виконуючого обов`язки директора ДП «ММТП»  Балана Ю. В. від 10 травня 2018 року № 138/з його звільнено з посади водія автотранспортних засобів автогосподарства підприємства у зв`язку з розкраданням матеріальних цінностей ДП «ММТП»  на підставі пункту 8 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Посилаючись на те, що його звільнення проведено із порушенням вимог статті 148 КЗпП України щодо строку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, оскільки вироком суду встановлено період вчинення кримінального правопорушення, а саме з 08 квітня 2014 року по 04 червня 2014 року, ОСОБА_1 просив визнати протиправним та скасувати наказ про його звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача відбулося після набрання чинності вироком суду, так як позивач вчинив злочин, а не дисциплінарний проступок, а тому визначений частиною другою статті 148 КЗпП України шестимісячний строк для притягнення до дисциплінарного стягнення у вказаному випадку не застосовується. Звільнення позивача відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства на підставі пункту  8 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної  інстанції
 
Постановою Донецького апеляційного суду від 21 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2018 року - залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  відмову в задоволенні позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів 
 
У січні 2019 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанції не звернули уваги на те, що звільнення позивача проведено з порушенням трудового законодавства, зокрема без дотримання шестимісячного строку з дня вчинення проступку, визначеного частиною другою статті 148 КЗпП України, що свідчить про наявність підстав для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи 
 
У лютому 2019 року ДП «ММТП» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду - без змін. 
 
Відзив мотивовано тим, що при звільнені позивача не було допущено порушень діючого законодавства, оскаржуваний наказ № 138/з від 10 травня 2018 року винесено із дотриманням вимог трудового законодавства, через сім днів з  дня набрання вироком суду, яким встановлено вину позивача у вчиненні кримінального правопорушення, законної сили. Суди першої та апеляційної інстанції при вирішенні справи здійснивши аналіз норм діючого законодавства, вірно не застосували положення статті 148 КЗпП України.
 
У поданих 05 березня 2019 року запереченнях на відзив, ОСОБА_1 зазначив, що викладені відповідачем у відзиві заперечення на касаційну скаргу є протиправними та безпідставними, і просив задовольнити його вмотивовану та обґрунтовану касаційну скаргу.
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та  апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлену судами 
 
Встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу № 1050/к від 10 листопада 2005 року прийнятий на роботу до ДП «ММТП» на посаду матроса 1 класу.
 
Наказом від 12 листопада 2010 року № 2705/к тимчасово, а наказом від 01 жовтня 2012 року № 3530/к ОСОБА_1 постійно переведений водієм  автотранспортних засобів автогосподарства ДП «ММТП».
 
Вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017 року  його визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами першою, третьою статті 191 КК України, призначено покарання у вигляді трьох років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, зв`язані  із обслуговуванням та використанням  матеріальних цінностей строком на один рік, на підставі статті 75 КК України звільнено від відбування основного покарання з випробувальним строком на один рік з покладенням обов`язків, визначених статтею 76 КК України. 
 
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 03 травня 2018 року  вказаний вирок змінено. Перекваліфіковано його дії з частини третьої статті 191 КК України на частину першу статті 191 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на один рік, без позбавлення права обіймати посади, пов`язані з обслуговуванням та використанням матеріальних цінностей. Від відбуття покарання звільнено на підставі пункту «е» статті 1 Закону України «Про амністію в 2016 році».
 
Наказом виконуючого обов`язки директора ДП «ММТП»  Балана Ю. В. від 10 травня 2018 року № 138/з ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортних засобів автогосподарства підприємства у зв`язку з розкраданням матеріальних цінностей ДП «ММТП» на підставі пункту 8 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Пунктом 8 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу.
 
У пункті 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам належить мати на увазі, що відповідно до пункту 8 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір з підстав учинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу (ст. 21 КУпАП), незалежно від того, чи застосовувалися до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час учинене розкрадання.
 
Відповідно до статті 148 КЗпП трудовий договір може бути розірвано з зазначених підстав не пізніше одного місяця з дня набрання законної сили вироком суду чи дня прийняття постанови про накладення адміністративного стягнення або заходів громадського впливу за вчинення крадіжки не враховуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.
 
Тобто, особа вважається невинуватою до тих пір, поки факт розкрадання не буде встановлено вироком суду, що набрав законної сили. 
 
Таким чином, законодавством визначено вичерпний перелік засобів для встановлення доказів, що підтверджують факт розкрадання майна власника.
 
З урахуванням викладеного, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що звільнення позивача на підставі пункту 8 статті 40 КЗпП України є законним, з огляду на те, що факт розкрадання майна власника, може бути встановлений вироком суду, що набрав законної сили. Саме вироком Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 жовтня 2017 року, зміненим ухвалою  апеляційного суду Донецької області від 03 травня 2018 року, підтверджено  факт вчинення ОСОБА_2 привласнення майна відповідача, що стало підставою для розірвання з ним трудового договору на підставі пункту 8 статті 40 КЗпП України із дотриманням місячного строку з дня набрання законної сили вироком суду, встановленого статтею 148 КЗпП України.
 
Отже, вирішуючи спір, суди першої та  апеляційної інстанцій повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Доводи ОСОБА_1 , наведені на обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій.
 
Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 23 серпня 2018 року та постанову Донецького апеляційного суду від 22 листопада 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | В. О. Кузнєцов
| В. С. Жданова
| В. М. Ігнатенко