Постанова
Іменем України 
 
25 вересня 2019 року
м. Київ
справа № 521/18102/16-ц
провадження № 61-15646 св 18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), КривцовоїГ. В., 
Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:             
позивач - ОСОБА_4;
відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Авто Просто», товариство з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс»;
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2016 року у складі судді Михайлюка О. А. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,
ВСТАНОВИВ:
1.     Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Просто» (далі - ТОВ «Авто Просто»), товариства з обмеженою відповідальністю «АТ Сервіс» (далі - 
ТОВ «АТ Сервіс») про визнання правочину недійсним та застосування реституції.
Позовна заява мотивована тим, що 03 серпня 2016 року між нею та ТОВ «Авто Просто» укладено договір про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) у групі.
Предметом зазначеного договору є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему АвтоТак.
03 серпня 2016 року між нею та ТОВ «АТ Сервіс» укладено договір доручення, предметом якого є зобов'язання сплатити повіреним винагороду 
ТОВ «Авто Просто» у розмірі 11 877 грн 84 коп. за рахунок довірителя.
Вважала, що оспорювані угоди були укладені під впливом обману та із використанням з боку відповідачів нечесної підприємницької діяльності. Окрім того, укладення правочинів порушує її права як споживача послуг, умови яких є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності цивільних відносин створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Крім того, умови оспорюваних правочинів порушують й інші положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими у цілому, суперечать принципу добросовісності.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати недійсним договір від 03 серпня 2016 року, укладений між нею та ТОВ «Авто Просто», стягнути з ТОВ «Авто Просто» на її користь грошові кошти у розмірі 65 100 грн 62 коп.; визнати недійсним договір доручення від 03 серпня 2016 року, укладений між нею та ТОВ «АТ Сервіс», стягнути з ТОВ «АТ Сервіс» на її користь грошові кошти у розмірі 11 877 грн 84 коп.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2016 року 
у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено наявність всіх ознак, які свідчать про несправедливість умов оспорюваних договорів, а саме не доведено, що їх умовами порушується принцип добросовісності, вони призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін і завдають шкоди споживачеві.
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2016 року залишено без змін. 
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права. Висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 є обґрунтованим, оскільки умови спірних договорів 
не суперечать вимогам, передбаченим статями 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статями 203, 215 ЦК України.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 травня 2017 року касаційне провадження 
у зазначеній справі відкрито та витребувано її з суду першої інстанції. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України 
у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судова справа передана судді-доповідачу. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що судові рішення прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що договори були укладені під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, отримала нечітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного правочину, дії відповідача є забороненими відповідно до статей 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки забороняється нечесна підприємницька практика, яка виключає будь-яку діяльність, що вводить в оману споживача. Перед укладенням оскаржуваного договору позивач ознайомлювалась із його змістом, але мало що зрозуміла з нього. Проте, ні у самому договорі, ні у додатках до нього не вказані підприємство, з яким відповідач уклав договір на постачання автомобіля, виробник, а також інші основні характеристики автомобіля та кінцевий термін дії самого договору. При умові належного роз'яснення усіх умов та наслідків вказаного договору, ОСОБА_4 не погодилась би на його укладення. Умови договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкодуспоживачу.Крім того, умовами правочину встановлено жорсткі обов'язки споживача (позивача), тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (відповідача), оскільки останній не несе будь-якої відповідальності за невиконання умов договору. По спірних договорах від 03 серпня 2016 року позивачем було безпосередньо ТОВ «Авто Просто» сплачено періодичні платежі із щомісячною винагородою у сумі 65 100 грн 62 коп., а також ТОВ «АТ Сервіс» - 11 877 грн 84 коп., що підтверджується квитанціями. Загальна сума сплачених позивачем коштів становить 76 978 грн 46 коп. 
Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу
У червні 2017 року ТОВ «Авто Просто» подало відзив на касаційну скаргу, 
у якому зазначило, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій є законними та обґрунтованими, а тому просило залишити касаційну скаргу позивача без задоволення.
Фактичні обставини справи 
Судом установлено, що 03 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та 
ТОВ «Авто Просто» укладено договір № 720311 про надання фінансової послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товару (автомобіля) 
у групі (а. с. 16-20).
Предметом вказаного договору є надання учаснику фінансових послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів в групах, спрямованих на придбання автомобіля за рахунок об'єднання грошових коштів учасників через систему АвтоТак.
03 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ТОВ «АТ Сервіс» укладений договір доручення № 720311, предметом якого є зобов'язання сплатити повіреним винагороду ТОВ «Авто Просто» у сумі 11 877 грн 84 коп. за рахунок довірителя (а. с. 15).
2.     Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
За змістом частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати 
у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.
Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.
За приписами частин першої, другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає, зокрема, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Пунктом 7 частини третьої 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.
Відповідно до статті 60 ЦПК України (2004 року) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи наведені норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки сторони під час укладення оспорюваних договорів із додатками погодили всі істотні умови, у тому числі щодо порядку, строків та визначення розмірів платежів, процедури отримання автомобіля учасником, такі умови викладені чітко і ясно, тоді як ОСОБА_4 
не надано належних доказів на підтвердження того, що під час укладення договорів ТОВ «Авто Просто» її введено в оману, не надавши інформацію про умови договорів у повному обсязі.
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4 про те, що у діях відповідачів убачається нечесна підприємницька діяльність, безпідставні з огляду на таке.
Аналіз пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що поняття «пірамідальна схема» у розумінні цієї норми має такі обов`язкові ознаки: а) здійснення сплати за можливість одержання учасником компенсації; б) компенсація надається за рахунок залучення учасником інших споживачів схеми; в) відсутність продажу або споживання товару.
Таким чином, для кваліфікації «пірамідальної схеми» необхідна наявність усіх зазначених ознак.
Відсутність вказаних ознак виключає можливість визнання схеми як «пірамідальної», тобто такої, що порушує норми чинного законодавства України.
Так, пірамідальній схемі властива сплата за можливість одержання окремим учасником компенсації, яка повинна надаватися за рахунок залучення цим учасником схеми інших споживачів.
Зазначений правовий висновок щодо застосування статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 та від 25 червня 2014 року у справі № 6-74цс14 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає.
Укладені між сторонами договори у рамках системи придбання товарів у групах не є утворенням та розвитком пірамідальних схем у розумінні пункту 7 частини третьої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки 
ТОВ «Авто Просто» надає споживачам послуги на основі системи, кінцевим результатом якої на підставі договору з учасниками групи є отримання автомобіля всіма учасниками, а споживачі сплачують кошти саме за одержання послуги, яка споживається в процесі її виконання. Крім того, кожний учасник отримує автомобіль відповідно до платежів, здійснених ним самим, та продовжує сплачувати за автомобіль до повної виплати.
Такий правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду 
у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 380/63/16-ц (провадження 
№ 14-230цс18).
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2017 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
 
Г. В. Кривцова
 
Д. Д. Луспеник