Постанова 
Іменем  України
 
18 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 751/7453/18
провадження № 61-11450св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року у складі колегії суддів: Кузюри Л. В., Вінгаль В. М., Губар В. С.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Позов мотивовано тим, що він отримав службову квартиру за адресою: АДРЕСА_1 згідно з ордером від 17 листопада 1997 року № 30 на сім`ю з трьох осіб, у тому числі на колишню дружину ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які з серпня 2011 року не проживають у вказаній квартирі, не сплачують комунальних платежів, їх особисті речі у квартирі відсутні.
Ураховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив визнати їх такими, що втратили право користування зазначеною службовою квартирою на підставі положень статей 71, 72 ЖК УРСР.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2019 року у складі судді Цибенко І. В. у задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що причини непроживання відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у спірній квартирі понад шість місяців, є поважними, оскільки позивачем вчинялися перешкоди відповідачем у користуванні спірним житлом, а іншого житла відповідачі не мають.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2019 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що вказані  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 причини непроживання в спірній квартирі є неповажними, а тому наявні підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Наведена хронологія звернень ОСОБА_2 до органів внутрішніх справ у 2008 році з питання виникнення сварок між сторонами свідчить лише про наявність конфлікту, однак зазначені докази не містять відомостей про вчинення позивачем перешкод відповідачам у проживанні в спірній квартирі. 

 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У червні 2019 року  ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції є незаконною і несправедливою, не відповідає фактичним обставинам справи. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що вона не могла проживати в спірній квартирі, оскільки після розлучення з нею  ОСОБА_1 чинив їй перешкоди у проживанні у спірній квартирі. Крім того, їхній син ОСОБА_3 є студентом денної форми навчання Міжнародного гуманітарного університету у м. Одесі, після закінчення навчання має намір повернутися до міста Чернігова, працювати та проживати у спірній квартирі. Іншого житла ні у неї, ні у ОСОБА_3 немає. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою судді Верховного Суду від 01 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання постанови Чернігівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року до закінчення касаційного провадження.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У липні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2019 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, призначено до судового розгляду  в складі колегії з п`яти суддів. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Згідно з ордером Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 11 листопада 1997 року № 30 співробітнику пожежної охорони ОСОБА_1 та його сім`ї у складі: дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 , надано службову жилу квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 6).
Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано 07 грудня 2007 року (а.с. 8).
Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради від 17 жовтня 2018 року № 13928 у зазначеній квартирі з 15 серпня 2000 року зареєстровані позивач та відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - син, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).
Згідно з актом Комунального підприємства «Новозаводське» від 22 жовтня 2018 року, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які зареєстровані у житловій квартирі АДРЕСА_1 за вищезазначеною адресою з 14 серпня 2011року фактично не проживають (а.с.  7).
 
2.  Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною третьою статті З ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини другої статті 65 ЖК УРСР особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Аналіз приведених норм закону свідчить про те, що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися  як члени сім`ї наймача в установленому законом порядку.
Судами встановлено, що відповідно до постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 03 листопада 2008 року відповідач ОСОБА_2 зверталась із заявою до Чернігівського міського відідлу УМВС України в Чернігівській області з проханням вжити заходи до її колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який вчинив вдома сварку та завдав їй тілесних ушкоджень, які відповідно до акта від 27 жовтня 2008 року СМЕ № 2321 відносяться до легких тілесних ушкоджень. ОСОБА_1 винесено офіційне попередження про неприпустимість насильства в сім`ї та до відділу сім`ї та молоді направлено повідомлення про факт вчинення насильства в сім`ї (а.с. 42).
Відповідно до постанов про відмову в порушенні кримінальної справи від 07 листопада 2008 року, відповідач ОСОБА_2 31 липня 2008 року зверталась із заявами до Чернігівського міського відідлу УМВС України в Чернігівській області з проханням вжити заходів до її колишнього чоловіка ОСОБА_1 , який перебуваючи в нетверезому стані, влаштовує сварки,  під час яких ображає її нецензурними словами, погрожує фізичною розправою, виганяє з квартири (а.с. 43, 45).
Відповідно до листа начальника Чернігівського міського відідлу УМВС України в Чернігівській області від 19 липня 2011 року ОСОБА_2 зверталась із заявою, яка була зареєстрована 10 серпня 2011 року ЖРЗПЗ. У порушенні кримінальної справи відмовлено на підставі пункту 2 статті 6 КПК України, а з її колишнім чоловіком ОСОБА_1 була проведена профілактична бесіда та винесене офіційне попередження про неприпустимість вчинення насильства в сім`ї (а.с. 41).
Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи Головного управління Міністерства надзвичайних ситуацій в Чернігівській області листом від 07 серпня 2008 року повідомило ОСОБА_2 на її заяву від 04 серпня 2008 року, що враховуючи відсутність згоди інших членів сім`ї на укладення окремого договору та те, що жилу площу, яка припадає на одну особу, виходячи з характеристик квартири, в якій вона проживає (однокімнатна, загальною площею 36, кв. м, житловою площею 12,9 кв. м), не може бути виділено у вигляді приміщення, яке б відповідало вимогам  Житлового кодексу УРСР ( а.с. 44).
Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_1 у 2014 році змінив замки в квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим     ОСОБА_3 не міг потрапити до спірної квартири. Крім того,  син позивача -   ОСОБА_3 є студентом денної форми навчання Міжнародного гуманітарного університету у м. Одесі, проживає в гуртожитку, іншого житла не має.
Відповідно до статті 107 ЖК Української РСРфакт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті.
Верховний Суд виходить з того, що вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСРвизнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів.
Верховний Суд виходить з того, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України»,  відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
Верховний Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, не врахував зазначених положень закону та не надав належної оцінки доводам відповідачів про те, що іншого житла відповідачі не мають.
Разом з тим, встановивши, що  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають у спірній квартирі більше шести місяців з поважних причин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права та із дотриманням норм процесуального права, тому це рішення необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.
Керуючись статтями 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 23 травня 2019 року скасувати.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 28 лютого 2019 року залишити в силі.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

                                                                                                            Б. І. Гулько

                                                                                                            Г. В. Кривцова

                                                                                                            Р. А. Лідовець