Постанова 
Іменем України 
 
30 жовтня 2019 року
м. Київ
 
справа № 243/7367/15-ц
провадження № 61-10112св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А., Гулька Б. І., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», 
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року у складі колегії суддів: Новосьолової Г. Г., Новосядлової В. М., Мальованого Ю. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. 
 
Позовна заява мотивована тим, що 16 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у борг 25 000,00 грн на строк до 16 травня 2017 року. 
 
З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, 16 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .  
 
У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 17 листопада 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком у розмірі 22 729,84 грн, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 20 043,15 грн, процентів - 1 299,47 грн, комісії - 50,00 грн, пені - 16,75 грн, штрафу (фіксована складова) - 250,00 грн, штрафу (процентної складової) - 1 070,47 грн. 
 
На підставі викладеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2007 року у розмірі 22 729,84 грн. 
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 2.3.1 кредитного договору від 16 травня 2007 року та скасування незаконно нарахованої суми боргу. 
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у пункті 2.3.1 кредитного договору  зазначено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів України, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш, ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладання даного договору, зміні облікової ставки Національним банком України, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України). При цьому банк надає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 07 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розмір відшкодувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.
 
Умови пункту 2.3.1 кредитного договору є несправедливими, та такими, що суперечать вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у зв`язку із чим цей пункт кредитного договору підлягає визнанню недійсним.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року у складі судді Кривошеєва Д. А. у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Кредитний договір від 16 травня 2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , у частині пункту 2.3.1 цього договору визнано недійсним.
В інший частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість відповідача перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла у зв`язку з невиплатою у повному обсягу щомісячних платежів за кредитним договором у лютому, березні і травні 2009 року та квітні 2010 року. У подальшому відповідач здійснювала щомісячні платежі за кредитним договором належним чином. А тому банк мав звернутися  до суду протягом трьох років з часу порушення його прав та законних інтересів, тобто до липня 2013 року, однак ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до суду позов лише 31 липня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Позивач не просив суд поновити строк звернення до суду і не зазначав причини його пропуску. З урахуванням зазначеного суд відмовив у задоволенні первісного позову у зв`язку із спливом строку позовної давності. Частково задовольняючи зустрічні позовні вимог ОСОБА_1 , суд виходив із того, що стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить положння про те, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У статті 1056-1 ЦК України зазначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що оспорюваний пункт 2.3.1 кредитного договору суперечить вимогам чинного законодавства України, у зв`язку із чим підлягає визнанню недійсним. Позовні вимоги зустрічного позову про скасування нарахованого банком боргу не гуртуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.   
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. 
Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 25 лютого 2016 року скасовано.
Позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2007 року станом на 17 листопада 2015 року у розмірі 21 392,62 грн, з яких: 7 181,01 грн - тіло кредиту, яке підлягає достроковому стягненню, 12 862,14 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 1 299,47 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 50,00 грн - комісія за користування кредитом.
У іншій частині позовних вимог банку відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що при вирішенні спору в частині правомірності підвищення банками процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо), дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Рішення про збільшення розміру процентів прийнято банком 08 січня 2009 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», відповідно до якого встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Про таку зміну процентної ставки на початку січня 2009 року банк повідомив позивача, направивши йому відповідне повідомлення. Зазначений висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 19 грудня 2012 року (провадження № 6 ?144цс12). З урахуванням зазначеного суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 . Перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в частині первісного позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що між сторонами наявні кредитні зобов`язання, які позичальник належним чином не виконує. Посилання суду першої інстанції на пропуск банком строку пред`явлення вимог до боржника про стягнення кредитної заборгованості за лютий, березень, травень 2009 року та квітень 2010 року є неправильними, оскільки суд не звернув увагу на наявність рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2013 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 05 червня 2013 року, яким ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у позові про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , шо належить позичальнику. Ці обставини вказують на переривання строку позовної давності. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову банку про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалив нове рішення, яким частково задовольнив заявлені позовні вимоги. Боржник погашала заборгованість за кредитним договором щомісяця порушення строків визначених у договорі, що призвело до нарахування штрафних санкцій банком та погашення заборгованості у порядку черговості, які визначені за домовленістю сторін у кредитному договорі та відповідає принципу свободи договору. Відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам -  підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Апеляційний суд дійшов висновку про те, що нарахування банком штрафних санкцій з 14 квітня 2014 року є безпідставним, а тому наданий позивачем розрахунок заборгованості в частині пені та штрафів не відповідає вимогам закону та не підлягає задоволенню. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що розрахунок, наданий банком, є неправильним та неточним. Виписки та розрахунки, які банк надав як доказ наявності кредитної заборгованості, є сфабрикованими та не відповідають дійсності. Крім цього, суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що банк пропустив строк позовної давності. Також апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог та відмовив у задоволенні зустрічного позову в частині визнання недійсним пункту 2.3.1 кредитного договору, навіть тоді, коли представник банку визнав позовні вимоги ОСОБА_1 у цій частині. 
 
Короткий зміст позиції інших учасників справи
 
Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом подати відзив на касаційну скаргу.
 
Надходження касаційної скарги до Верховного Суду
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Слов`янського міськрайонного суду Донецької області. Зупинено виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року до закінчення касаційного провадження.  
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд. 
 
У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року справу передано судді-доповідачу Черняк Ю. В.
 
Фактичні обставини, встановлені судами
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, за умовами якого ОСОБА_1 отримала у борг 25 000,00 грн на строк до 16 травня 2017 року. 
 
З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору, 16 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .  
 
У зв`язку із неналежним виконанням умов кредитного договору станом на 17 листопада 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком у розмірі 22 729,84 грн, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 20 043,15 грн, процентів - 1 299,47 грн, комісії - 50,00 грн, пені - 16,75 грн, штрафу (фіксована складова) - 250,00 грн, штрафу (процентної складової) - 1 070,47 грн. 
 
Згідно із пунктом 2.3.1 кредитного договору  банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів України, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладання даного договору, зміни облікової ставки Національним банком України, зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України). При цьому банк надає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 07 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розмір відшкодувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.
 
Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 05 червня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 07 серпня 2013 року, у справі № 243/1837/13-ц у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, і застосовані норми права
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Згідно із частинами першою-третьою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Крім того, статтею 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
 
Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність. 
 
Згідно із статтею 509 ЦК України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. 
 
Згідно із положеннями Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» Цивільний кодекс України доповнено статтею 1056-1, у якій встановлено заборону банку змінювати розмір процентів за користування кредитом в односторонньому порядку. Цей Закон набрав чинності 10 січня 2009 року, та не має зворотної дії у часі.
 
Звертаючись до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 2.3.1 кредитного договору ОСОБА_1 зазначала, що  він суперечить вимогам статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».
 
Відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладання спірного договору, продавець (виконавець, виробник) не  повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. 
 
Згідно із пунктом 2.3.1 кредитного договору, укладеного 16 травня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом, при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів України, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого Національним банком України на момент укладання даного договору, зміни облікової ставки Національним банком України, зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці Національного банку України). При цьому банк надає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 07 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в границях кількості пунктів, на яке збільшилася ставка Національного банку України, розмір відшкодувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.
 
Суд апеляційної встановив, що 09 січня 2009 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив ОСОБА_1 лист-повідомлення про те, що з 01 лютого 2009 року відсоткова ставка за кредитним договором від 16 травня 2007 року складатиме 26,93 % на рік (а. с. 121, 202).
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним пункту 2.3.1 кредитного договору від 16 травня 2017 року, апеляційний суд, встановив, що зазначені дії банку були вчинені до внесення змін у статтю 1056?1 ЦК України, якою встановлено заборону банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку.
 
Крім цього, апеляційний суд правильно послався на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 19 грудня 2012 року (провадження № 6-144цс12), відповідно до якого, якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням встановленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним, за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки було прийнято до набрання чинності Закону України від 12 грудня 2008 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», тобто до 09 січня 2009 року.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, перевіряючи правильність висновків суду першої інстанції в частині зустрічних позовних ОСОБА_1 , вийшов за межі позовних вимог та не звернув увагу на те, що представник банку визнав її позовні вимоги в частині визнання недійсним пункту 2.3.1 кредитного договору, колегія суддів відхиляє, оскільки вони не підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та апеляційною скаргою банку на рішення суду першої інстанції, в якій він просив скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове, яким первісний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задовольнити у повному обсязі і відмовити у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .
 
Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність  - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Статтею 257 ЦК України встановлена тривалість загальної позовної давності у три роки.
 
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями  з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
 
Строк позовної давності застосовується лише до обґрунтованих позовних вимог. 
 
Частиною другою статті 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
 
Заперечуючи проти первісного позову банку, ОСОБА_1 просила суд застосувати строк позовної давності до вимог банку щодо стягнення з неї кредитної заборгованості за  лютий, березень, травень 2009 року та квітень 2010 року. 
 
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що це клопотання ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки у березні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталося до суду з позовом до неї як іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, за наслідками якого ухвалено рішення про відмову у позові. Ці обставини відповідно до частини другої статті 264 ЦК України є такими, що свідчать про переривання строку позовної давності щодо вимог банку про стягнення кредитної заборгованості. 
 
За вимогами про стягнення кредитної заборгованості з боржника у разі пред`явлення позову до боржника, який є іпотекодавцем за договором іпотеки, укладеним на забезпечення виконання того самого кредитного зобов`язання, позовна давність переривається пред`явленням позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
 
Крім цього, статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
 
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
 
Відповідно до статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.
 
Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.
 
У пункті 20 розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р зазначено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, до яких входить також м. Слов`янськ Донецької області.
 
Згідно із паспортом громадянина України, виданим 19 квітня 2005 року Слов`янським міським відділом управління Міністерства внутрішніх справ України в Донецькій області, ОСОБА_1 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 .
 
Станом на 17 листопада 2015 року ОСОБА_1 має заборгованість перед банком у розмірі 22 729,84 грн, яка складається із заборгованості за основним зобов`язанням у розмірі 20 043,15 грн, процентів - 1 299,47 грн, комісії - 50,00 грн, пені - 16,75 грн, штрафу (фіксована складова) - 250,00 грн, штрафу (процентної складової) - 1 070,47 грн. 
 
Перевіряючи правильність наданих ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунків суми заборгованості, суд апеляційної інстанції встановивши, що банк просить стягнути з ОСОБА_1 у тому числі пеню та штрафи застосував положення Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», а тому правильно відмовив у позові в цій частині. 
 
Разом із цим, дійшовши висновку про часткове задоволення первісного позову ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд стягнув з боржника комісію за користування кредитними коштами у розмірі 50,00 грн. 
 
Згідно із пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент виникнення спірних правовідносин, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). 
 
З урахуванням зазначеного, нарахування банком комісії за обслуговування кредиту у розмірі 50,00 грн є незаконним, а тому рішення апеляційного суду в частині задоволення цієї вимоги підлягає зміні. 
 
Частиною першою статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Проаналізувавши підстави звернення банку та боржника до суду з позовами, норми цивільного законодавства України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та положення кредитного договору, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції помилково стягнув комісію за користування кредитними коштами у розмірі 50,00 грн, у зв`язку із чим рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року підлягає скасуванню у цій частині з ухваленням нового рішення - про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення комісії за користування кредитними коштами.
 
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року в частині позову Публічного акціонерного банку комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості в частині стягнення з   ОСОБА_1 комісії за користування кредитними коштами у розмірі 50,00 грн скасувати.
 
У позові Публічного акціонерного банку комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 в частині стягнення з   ОСОБА_1 комісії за користування кредитними коштами у розмірі 50,00 грн відмовити. 
 
У іншій частині рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року залишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року у нескасованій частині. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                І. А. Воробйова 

                                                                                                            Б. І. Гулько 

                                                                                                            Р. А. Лідовець

                                                                                                            Ю. В. Черняк