Постанова 
Іменем України
 
02 вересня 2019 року
м. Київ
 
справа № 639/7375/17
провадження № 61-39584св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - генеральний директор Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2018 року у складі судді Баркової Н. В. та постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року у складі суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до генерального директора Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» (далі - КП «Харківські теплові мережі»)  ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 02 лютого 2015 року він звернувся з інформаційним запитом до КП «Харківські теплові мережі» про надання йому копії декларації про майно, доходи, витрати та зобов`язання майнового характеру за 2014 рік генерального директора КП «Харківські теплові мережі» ОСОБА_3 . В порушення встановленого Законом України «Про доступ до публічної інформації» п`ятиденного строку на отримання запитуваної ним інформації, він лише 24 березня 2016 року отримав від головного інженера КП «Харківські теплові мережі» 
ОСОБА_4 витребувану декларацію, тобто через 415 днів з моменту звернення з указаним запитом.
 
16 серпня 2016 року головний спеціаліст Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України по правам людини ОСОБА_5 . склав протокол про адміністративне правопорушення відносно генерального директора КП «Харківські теплові мережі» ОСОБА_3. Постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова 
від 22 вересня 2016 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 212-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. 
 
Він є інвалідом ІІІ групи, не виконання відповідачем вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації»йому заподіяна моральна шкода, що полягає у душевних стражданнях, приниженні його гідності, несприятливого психічного стану, наслідком чого є погіршення здоров`я та відчуття переживань. 
 
Посилаючись на те, що між винними діями відповідача та завданою йому моральною шкодою, існує причинно-наслідковий зв`язок, позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з генерального директора КП «Харківські теплові мережі» ОСОБА_3 . 800 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено. 
 
Рішення місцевого суду мотивовано тим, що позивач не надав належних доказів на підтвердження заподіяної йому моральної шкоди, у позовній заяві зазначив лише загальні наукові визначення поняття моральної шкоди та її складових. Надана довідка про встановленої йому 31 березня 2017 року третьої групи інвалідності безстроково констатує лише встановлення йому інвалідності виключно за загальним захворюванням. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Харківської області від 31 травня2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2018 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наявність постанови про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності сама по собі не може слугувати підтвердженням заподіяння позивачеві моральної шкоди. Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності шкоди, вини відповідача в її заподіянні та причинно-наслідкового зв`язку між ними, позивач не надав.
 
Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у липні 2018 року, ОСОБА_1  просив скасувати оскаржувані судові рішення та змінити їх, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована тим, що відповідач порушив вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», внаслідок чого він був вимушений чекати витребувану ним інформацію 415 днів, замість встановлених законом п`яти днів. Суди попередніх інстанцій всупереч вимог частини четвертої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року, яка кореспондується з частиною шостою статті 82 ЦПК України, помилково вважали недоведеною вину ОСОБА_3 , оскільки постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2016 року його визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 212-3 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності. 
 
Зазначав, що він є інвалідом третьої групи, отримує пенсію, розмір якої є меншим прожиткового мінімуму, будь-яких інших доходів немає, потребує систематичного придбання ліків і періодичного проходження стаціонарного лікування.
 
Станом на момент розгляду справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2016 року  ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 212-3 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу - 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 425,00 грн.
 
Зі змісту зазначеної постанови убачається, що вина  ОСОБА_3 у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною другою статті 212-3 КУпАП є доведеною, стосується порушення Закону України «Про доступ до публічної інформації», зокрема необґрунтованого віднесення інформації до категорії з обмеженим доступом, не надання відповіді на запит на інформацію, неправомірної відмови у наданні інформації, несвоєчасного або неповного надання інформації, надання недостовірної інформації. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації» особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.
 
Статтею 49 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що у випадках, коли правопорушення завдають громадянам, підприємствам, установам, організаціям та державним органам матеріальної або моральної шкоди, особи, винні в цьому, відшкодовують її на підставі рішення суду. Розмір відшкодування визначається судом.
 
За змістом частин першої та п`ятої статті 23 Цивільного кодексу України (далі -  ЦК України) особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
 
Пунктами 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 
1995 року № 4 роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
 
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
 
У позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
 
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: протиправність діяння її заподіювача, наявність шкоди і вини останнього в її заподіянні, а також причинний зв`язок між ними.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Зазначений принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі та забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. 
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вивчивши зміст позовних вимог на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 не обгрунтував в чому ж саме полягала завдана йому моральна шкода та чим вона підтверджується. Додана до позовної заяви довідка про встановлення йому з 31 березня 2017 року ІІІ групи інвалідності за загальним захворюванням не може слугувати належним та переконливим доказом на підтвердження заподіяних позивачеві моральних страждань, внаслідок неправомірних дій ОСОБА_3 
 
Доводи касаційної скарги про не урахування судами попередніх інстанцій постанови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2016 року, якою встановлено вину ОСОБА_3 , не можуть бути підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки доказуванню у цій справі підлягає не лише вина відповідача, а і наявність шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та винними діями відповідача.
 
Посилання ОСОБА_1 у позовній/апеляційній/касаційній скарзі на незначний розмір пенсії та відсутність будь-яких інших доходів не впливають на правильність вирішення спору по суті, оскільки зазначена обставина не має правового значення при вирішенні питання щодо наявності/відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди та її розміру.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Керуючись статтями 400, 401, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 31 травня 2018 року залишити без змін. 
 
Постанова оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                     Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков 
О. В. Ступак