Постанова                              
Іменем України        
09 жовтня 2019 року                                                                     
м. Київ                                                                    
справа № 204/1646/16
провадження № 61-11397св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С., 
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Сердюка В. В.,              Фаловської І. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2016 року у складі судді Токар Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Кругман А. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрCиббанк» про визнання кредитних договорів недійсними,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрCиббанк» (далі - ПАТ «УкрCиббанк») про визнання кредитних договорів недійсними.
Позовна заява мотивована тим, що між сторонами було укладено два кредитних договори: договір про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09 листопада 2007 року в розмірі 20 000 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 13,9% річних, строк повернення до 08 листопада 2017 року згідно графіку, кредит надається шляхом зарахування на поточний рахунок позивача № НОМЕР_1 та договір про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К від 02 листопада 2006 року в розмірі 83 000 доларів США зі сплатою процентів в розмірі 10,3% річних, строк повернення до 01 листопада 2027 року згідно графіку, кредит надається шляхом зарахування на поточний рахунок позивача № НОМЕР_2 або шляхом видачі готівки через касу банку. 
Позивач зазначив, що видача кредитів відбувалась не у визначеній кредитними договорами валюті - доларах США, а у національній валюті України - гривні. 
Вказує, що під час укладення Договору про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09 листопада 2007 року йому не надавався інформаційний лист, що є порушенням частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; договір не містить детального розпису загальної вартості кредиту, що не відповідає частині четвертій статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; 31 березня 2009 року між сторонами було укладено додаток №1 «Графік погашення кредиту» в новій редакції, вказаний графік не відповідає частині 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та підпунктам 3.2, 3.3, 3.4 Правил, а отже, в порушення пункту 2 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Банк не надав позивачу в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим було порушено вимоги чинного закону; вважає, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача - позивача.
У зв`язку з вищенаведеним, просив визнати вищезазначені договори недійсними.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач самостійно, розуміючи свої дії та їх наслідки, уклав спірні кредитні договори, засвідчивши своїм підписом ознайомлення з його умовами та їх прийнятність до виконання, спірні договори укладені в письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі.
ОСОБА_1 протягом тривалого часу виконував умови вказаного договору, вважав їх справедливими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.
Крім того, відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції застосував строк позовної давності.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що не встановлено будь-яких обтяжливих або непропорційних позадоговірних перешкод для здійснення споживачем своїх прав за договором, оскільки між сторонами погоджено усі істотні умови при укладанні правочину.
Спірні кредитні договори відповідали нормам законодавства, які діяли на час їх укладання.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2019 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що умови укладених між сторонами кредитних договорів не відповідали вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», що є підставою для визнання їх недійсними так як містять несправедливі умови, а саме по собі виконання умов договору не свідчить про його відповідність вимогам чинного законодавства.
Зазначається, що судами проявлено формальний підхід під час розгляду справи, адже судом першої інстанції не було вирішено ряд клопотань заявлених зі сторони позивача, а судом апеляційної інстанції не взято до уваги висновок судово - економічної експертизи та висновок судової почеркознавчої експертизи. 
Доводи інших учасників справи
У липні 2019 року до суду касаційної інстанції засобами поштового зв`язку надійшов відзив на касаційну скаргу від ПАТ «Укрсиббанк», в якому вказується, що касаційна скарга ОСОБА_1 є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не свідчить про порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваних рішень, а тому не підлягає задоволенню.
У серпні 2019 року до суду касаційної інстанції засобами поштового зв`язку надійшли заперечення на відзив від ОСОБА_1 , в яких зазначає, що не згодний із відзивом в повному обсязі та просить скасувати оскаржувані судові рішення.
Рух справи в суді касаційної інстанції.
Ухвалою Верховного Суду від 26 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що 02 листопада 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (назву якого змінено на ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К, відповідно до якого останній отримав кредит (грошові кошти) у розмірі 83 000 доларів США.
Пунктом 1.4.,1.5. вказаного договору передбачено, що кредит надається позичальнику для його особистих потреб шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.
В довідці з особистого рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 за період з 01 листопада 2006 року по 18 грудня 2006 року відображено видачу кредитних коштів згідно кредитного договору №1753ДИ022К від 02 листопада 2006 року в іноземній валюті в розмірі 83 000 доларів США.
09 листопада 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту №11248940000.
За умовами цього договору банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 20 000 доларів США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 у банку, а останній зобов`язався щомісячно повертати кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 08 листопада 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.
За користування кредитними коштами позивач зобов`язався сплатити проценти у розмірі 13,90% річних. У випадках настання обставин, передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2 договору (зокрема, у випадку неналежного виконання умов кредитного договору), процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до пункту 1.3.1. кредитного договору №2. Сторони домовилися, що розмір процентної ставки може бути змінений (пункт 1.3.2. кредитного договору № 2). Проценти нараховуються на суму кредитних коштів, фактично наданих банком позичальнику, за період з моменту фактичного надання коштів до повернення останнім коштів у власність банку, та сплачуються у порядку, встановленому договором.
Також між ОСОБА_1 та банком 09 листопада 2007 року було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору №11248940000, якою сторони погодили внести зміни в договір, а саме: Додати до договору Додаток №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», графік розрахований на дату підписання додаткової угоди; Додати до договору Додаток №3 «Тарифи Банку». Пункт 1.3.5. викласти в наступній редакції: «1.3.5. Позичальник згідно умов договору сплачує Банку комісію на умовах, зазначених у цьому договорі». Вирішили питання стосовно сплати плати на користь третіх осіб, та погодили, що у разі настання обставин: передбачених підпунктами «а», «б» пункту 5.2. Кредитного договору № 2 - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно пункту1.3.1. договору та інші умови.
В ході апеляційного розгляду справи судом було задоволено клопотання ОСОБА_1 про призначення економічної експертизи та про призначення почеркознавчої експертизи.
Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи від 03 січня 2018 року №5974-17 встановлено, що підпис на додатковій угоді №1 від 31 березня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09 листопада 2007 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису; підписи від імені ОСОБА_1 в графі «Позичальник» та в графі « ОСОБА_1 (підпис, прізвище, та ініціали особи, яка отримала) у додатку №1 (графік погашення кредиту)» від 31 березня 2009 року до додаткової угоди №1 від 31 березня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту №11248940000 від 09 листопада 2007 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису; підпис від імені ОСОБА_1 в графі "Позичальник» у додатковій угоді №1 від 31 березня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту №10413548000 від 02 листопада 2006 року виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису; підписи від імені ОСОБА_1 в графі «Позичальник» та в графі « ОСОБА_1 (підпис, прізвище, та ініціали особи, яка отримала) у додатку №1 (графік погашення кредиту)» від 31 березня 2009 року до додаткової угоди №1 від 31 березня 2009 року до договору про надання споживчого кредиту №10413548000 від 02 листопада 2006 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису.
Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 25 лютого 2019 року №1806/1807-18, встановлено, що в обсязі наданих на дослідження документів, надати відповіді на постановлені питання не надається за можливе.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.
Згідно з статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зокрема, стаття 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.
Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу.
Для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими згідно з частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).
Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-330цс16.
Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.
Зі змісту оспорюваних договорів вбачається, що вони укладені з метою отримання ОСОБА_1 кредитних коштів для особистих потреб, а саме часткової оплати вартості нерухомого майна (договір про надання споживчого кредиту від 02 листопада 2006 року №1753ДИ022К) та на споживчі цілі (договір про надання споживчого кредиту від 09 листопада 2007 року № 11248940000).
Таким чином, кредитні договори були підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення цих договорів не заявляв додаткових вимог щодо їх умов та у подальшому виконував їх умови, банк надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитних договорів.
ОСОБА_1 при укладенні кредитних договорів мав можливість ознайомитися з їх умовами та не погодитися чи відмовитися від їх укладення. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник міг скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте він таких дій не вчинив. Натомість підписав договори та вносив кошти на погашення боргу, тобто договори сторонами виконувалися.
Крім того змістом підписаних сторонами кредитних договорів ОСОБА_1 підтвердив факт отримання інформаційних листків та вважав, що умови договору є зрозумілими та справедливими до нього, що підтверджується пунктом 9.13 договору про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К від 02 листопада 2006 року та пунктом 7.12 договору про надання споживчого кредиту від 09 листопада  2007 року № 11248940000.
Крім того судами попередніх інстанцій вірно встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору від 09 листопада  2007 року № 11248940000 банк у письмовій формі надав позичальнику у повному обсязі всю інформацію, сторони погодили усі його істотні умови, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, річну відсоткову ставку, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок оплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, позичальник особистим підписом засвідчив отримання зазначеної інформації та те, що він погодився з умовами договору.
Таким чином, відповідачем перед укладанням договору про надання споживчого кредиту від 09 листопада  2007 року № 11248940000 виконано усі вимоги, передбачені Законом та постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Необхідність виконання вказаних вище приписів постанови при укладенні договору про надання споживчого кредиту №1753ДИ022К від 02 листопада 2006 року не вимагалося.
З огляду на вищенаведене колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про те, що перед укладенням сторонами кредитних договорів сторони узгодили всі їх істотні умови, які не були несправедливими по відношенню до позивача; відповідач надав позивачу всю необхідну інформацію про умови надання послуг фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника.
Щодо доводів касаційної скарги про те, що грошові кошти у валюті договору не надавалися колегія суддів доходить висновків про їх необґрунтованість виходячи із наступного.
Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93, визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.
Судами попередніх інстанцій вірно встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що пунктами 1.4.,1.5. договору про надання споживчого кредиту від                             02 листопада 2006 року №1753ДИ022К передбачено, що кредит надається позичальнику для його особистих потреб шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_2 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. В довідці з особистого рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_2 за період з 01 листопада 2006 року по 18 грудня 2006 року відображено видачу кредитних коштів згідно кредитного договору №1753ДИ022К від 02 листопада 2006 року в іноземній валюті в розмірі 83.000 доларів США.
За умовами договору від 09 листопада 2007 року №11248940000 передбачено, що банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 20000 доларів США шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок № НОМЕР_1 у банку, а останній зобов`язався щомісячно повертати кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 08 листопада 2017 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.
Дані висновки результатами проведення 25 лютого 2019 року судово-економічної експертизи №1806/1807-18 не спростовані.
Доводи касаційної скарги про те, що судами не було вирішено ряд клопотань позивача не заслуговують на увагу, адже на стадії апеляційного провадження такі клопотання було задоволено та враховано позицію позивача, а саме: апеляційним судом було призначено по справі почеркознавчу експертизу та призначено по справі економічну експертизу.
Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що головуюча у справі суддя              Токар Н. В. необґрунтовано відмовила у задоволенні заяв позивача та його представника про її відвід виходячи з наступного.
За приписами пунктів 2-4 частини першої статті 20 ЦПК України 2004 року суддя не може брати участі в розгляді справи і підлягає відводу (самовідводу), якщо він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших осіб, які беруть участь у справі; якщо є інші обставини, які викликають сумнів в об`єктивності та неупередженості судді.
За правилами статті 23 ЦПК України за наявності підстав, зазначених у статтях 20, 21 і 22 цього Кодексу, суддя, секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач зобов`язані заявити самовідвід. На підставах, зазначених у статтях 20, 21 і 22 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у справі. Відвід (самовідвід) повинен бути вмотивованим і заявленим до початку з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами. Заявляти відвід (самовідвід) після цього дозволяється лише у випадках, коли про підставу відводу (самовідводу) стало відомо після початку з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами.
Позивач та представник позивача ОСОБА_2 . під час розгляду справи реалізували своє право на заявлення відводу судді, їх заяви були вирішенні у встановленому законом порядку, а тому відсутні докази про те, що відмова судді у задоволенні заяв про відвід порушила  права та законні інтереси позивача.
З огляду на вищенаведене Верховний Суд погоджується із висновками апеляційного суду про те, що встановлені експертними висновками факти та обставини не мають правового значення в розрізі заявлених позивачем позовних вимог щодо визнання кредитних договорів недійсними у зв`язку з невідповідністю їх Закону України "Про захист прав споживачів». 
Водночас колегія суддів зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Таким чином Верховний Суд доходить висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованих висновків та ухвалили законні рішення в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог.
Слід зазначити, що ОСОБА_1 не позбавлений права звернутися до суду з відповідним позовом змінивши його підстави.
Одночасно колегія суддів вважає за необхідне застосувати у цій справі доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності.
У справі, яка переглядається, очевидно, що дії відповідача, який отримав від відповідача грошові кошти в загальній сумі 103 000,00 доларів США та погодився повернути ці кошти з відсотками, а згодом не вчиняв дій з їх повернення суперечить його попередній поведінці.
Таким чином Верховний Суд доходить висновку, що суди попередніх інстанцій дійшли до обґрунтованих висновків та ухвалили законні рішення в межах заявлених в суді першої інстанції позовних вимог.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Установивши, що оспорювані кредитні договори підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договорів не заявляв додаткових вимог щодо їх умов та у подальшому виконував їх умови, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитних договорів, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки (розмір якої підлягав збільшенню у випадку порушення порядку виконання зобов`язань) та деталізованого графіку погашення боргу; кредитні договори підписані особисто позивачем, що останнім не оспорюється, суди вірно застосували положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на момент укладення спірних правочинів, статей 526, 626-628 ЦК України, дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 та відсутність підстав (визначених позивачем) для визнання кредитних договорів недійсними.
Підсумовуючи вищенаведене Верховний Суд зазначає, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, якими у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що відповідно до приписів статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 16 травня 2016 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. С. Висоцька
Судді: | А. І. Грушицький
| І. В. Литвиненко
| В. В. Сердюк   І. М. Фаловська