Постанова                                                       
Іменем України                                                                                      
13 листопада 2019 року
м. Київ
справа № 752/10745/16-ц
провадження № 61-25222св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М., 
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач),                 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», 
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_3 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року у складі судді Шевченко Т. М. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року в складі колегії суддів: Кравець В. А., Махлай Л. Д., Крижанівської Г. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. 
Позов обґрунтовано тим, що 11 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 119 250,00 доларів США строком до 11 грудня 2017 року. 
З метою забезпечення належного виконання ОСОБА_3 кредитних зобов`язань 11 грудня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 ,                 ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого останні передали в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 68,9 кв. м, житловою площею 41,7 кв. м, та належить на праві власності ОСОБА_4 та                   ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого                       26 лютого 2001 року державною адміністрацією Московського району м. Києва, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 24 листопада                    2006 року Сімнадцятою київською державною нотаріальною конторою.
Внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору виникла заборгованість за кредитним договором. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2012 pоку та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2013 року задоволено позов AT «УкрСиббанк», стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь AT «УкрСиббанк» заборгованість, що існувала станом на 17 червня 2010 року, в сумі 132 386,50 доларів США. Однак рішення суду не виконано, заборгованість не сплачена.
З огляду на зазначене, а також внаслідок неналежного виконання                   ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 липня 2016 року складає                      256 555,86 доларів США та 2 326 382,72 грн, з яких: 107 325 доларів США заборгованість за кредитом, 149 230,86 доларів США заборгованість за процентами, 803 955,41 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, нарахована з 02 липня 2015 pоку до 01 липня 2016 року,                             1522 427,31 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, нарахована з 02 липня 2015 pоку до 01 липня 2016 pоку, позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 68,9 кв. м, житловою площею 41,7 кв. м, та належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , встановивши спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та встановити початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції та ухвали суду апеляційної інстанції
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 червня                    2017 року, в позові відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду можливе лише в разі зазначення в резолютивній частині рішення початкової її ціни.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У липні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
20 липня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі.
У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_2 на касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк». 
Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня                 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 червня 2019 року вказану справу призначено судді-доповідачеві                Петрову Є. В.
Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2019 року вказану справу призначено до судового розгляду. 
Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відсутність ціни предмета іпотеки не є підставою для відмови в позові, оскільки визначити початкову вартість предмета іпотеки можливо, виходячи з оцінки майна, яка була погоджена сторонами під час укладення договору іпотеки, або запропонувавши позивачу надати докази щодо визначення початкової ціни предмета іпотеки.
Початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15.  
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу 
Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, тому в резолютивній частині про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має врахувати вимоги положень закону щодо встановлення у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 грудня 2007 pоку між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту № 11266415000 з додатковими угодами № 1 від 11 грудня 2007 року та № 1 від 23 лютого                      2009 pоку, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредит в сумі 119 250,00 доларів США, з терміном повернення до 11 грудня 2017 року (а. с. 17, 26, 27).
З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором                      11 грудня 2007 року між ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки № 88923, за умовами якого відповідачі передали в іпотеку позивачу нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , що складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 68,9 кв. м, житловою площею 41,7 кв. м, та належить на праві власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26 лютого 2001 року державною адміністрацією Московського району м. Києва, та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого                  24 листопада 2006 року Сімнадцятою київською державною нотаріальною конторою (а. с. 32, 44, 46). 
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2012 року та рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2013 року задоволено позов АТ «УкрСиббанк». Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь AT «УкрСиббанк» заборгованість, що існувала станом на    17 червня 2010 року, в сумі 132 386,50 доларів США (а. с. 36, 39). Однак рішення судів не виконано, заборгованість не сплачена.
Станом на 01 липня 2016 року заборгованість за кредитним договором складає 256 555,86 доларів США та 2 326 382,72 грн, з яких: 107 325,00 доларів США заборгованість за кредитом, 149 230,86 доларів США заборгованість за процентами, 803 955,41 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, нарахована з 02 липня 2015 pоку до 01 липня 2016 року,                            1522 427,31 грн пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами, нарахована з 02 липня 2015 pоку до 01 липня 2016 pоку.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо  інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.
Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що розмір заборгованості за кредитним договором підтверджується наданим позивачем розрахунком, у якому зазначено розмір виданого кредиту, суми сплачених позичальником платежів на виконання кредитного зобов`язання, розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, періоди і суми виникнення заборгованості. 
У справі, яка розглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши наявність заборгованості за кредитним договором та факт порушення відповідачами взятих на себе зобов`язань, дійшов висновку про відсутність підстав задоволення позову внаслідок відсутності визначеної незалежним оцінювачем ціни предмету іпотеки, оскільки банк просив встановити початкову ціну на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.
Верховний Суд не погоджується з таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке. 
Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.
Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася. 
З урахуванням наведеного, у спорах цієї категорії зазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, оскільки судовим рішенням допускається можливість зміни вартості, в тому числі у бік її збільшення, а іпотекодавець наділений правом заявити клопотання про визначення вартості зазначеного майна під час примусового виконання рішення суду.
Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 235/3619/15-ц (№ 14-11цс18).
З огляду на зазначене Верховний Суд вважає обґрунтованими доводи заявника про необґрунтованість відмови судами першої та апеляційної інстанцій в позові внаслідок незазначення позивачем ціни предмета іпотеки. 
Згідно із статтею 400 ЦПК України установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції касаційного суду.
З огляду на встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини, положення закону, правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, судове рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
При цьому суду апеляційної інстанції необхідно взяти до уваги, що у рішенні необхідно зазначити усі складові, які, відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», мають міститись у ньому, зокрема усі складові заборгованості, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, спосіб реалізації предмета іпотеки та початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, зокрема на рівні не нижче 90 відсотків ціни предмету іпотеки, яка буде встановлена суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження (частина друга статті 43 Закону України «Про іпотеку»).
Верховний Суд також зауважує, що під час нового розгляду апеляційному суду необхідно взяти до уваги стягнуту заборгованість за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 20 березня 2013 року та правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, згідно з яким після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Висновки з результатом розгляду касаційної скарги
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені апеляційним судом не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати правові висновки, викладені в цій постанові, дослідити наявні у справі докази, надати оцінку доводам сторін, та ухвалити рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, розподіл судових витрат має здійснити вказаний суд за результатами вирішення спору пропорційно задоволених вимог.
Керуючись статтями 406, 411, 412 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. М. Сімоненко
Судді:                                                                                                 А. І. Грушицький
                                                                                                            А. А. Калараш
                                                                                                            С. Ю. Мартєв
                                                                                                            Є. В. Петров