Постанова 
Іменем  України      
 
01 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 190/22/17-ц
 
провадження № 61-27725св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Аграрно-виробниче товариство з обмеженою відповідальністю «Агроцентр-К», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 
2017 року в складі судді Митошопа В. М. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І., 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1. Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом 
до Аграрно-виробничого товариства з обмеженою відповідальністю «Агроцентр-К» (далі - АВ ТОВ «Агроцентр-К») про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 6,190 га, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області. 
22 січня 2008 року між нею та АВ ТОВ «Агроцентр-К» укладений договір оренди землі, відповідно до якого вона передала відповідачу в оренду вказану земельну ділянку строком на десять років. 
02 березня 2016 року представник відповідача звернувся до неї 
з проханням підписати відомість про отримання орендної плати за договором оренди землі від 22 січня 2008 року. Шляхом омани, скориставшись тим, що вона є особою похилого віку, має вади слуху та зору, змусив її підписати  додаткову угоду від 02 березня 2016 року до договору оренди земельної ділянки № 1, у якій строк дії зазначеного договору змінений з десяти років на п`ятнадцять років, а саме до 22 лютого 
2023 року. 
Про те, що вона підписала додаткову угоду № 1 до договору оренди землі, 
їй стало відомо від її родичів. Наміру продовжувати строк дії вказаного договору оренди земельної ділянки вона не мала.
Ураховуючи викладене ОСОБА_1 просила суд визнати недійсною додаткову угоду від 02 березня 2016 року № 1 до договору оренди 
земельної ділянки від 22 січня 2008 року, укладену між нею 
та АВ ТОВ «Агроцентр-К».
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області 
від 14 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що позивачем, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження укладення додаткової угоди від 02 березня 2016 року № 1 до договору оренди земельної ділянки від 22 січня 2008 року під впливом обману з боку АВ ТОВ «Агроцентр-К», тому вважав, позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 
2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 14 квітня 
2017 року залишено без змін.
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції на підставі належним чином досліджених доказів дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки останньою не доведено, що підписання додаткової угоди від 02 березня 2016 року № 1 до договору оренди земельної ділянки від 22 січня 2008 року було здійснено під впливом обману з боку відповідача та з порушенням вимог статті 15 Закону України «Про оренду землі».
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу 
№ 190/22/17-ц з П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області.
 
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
21 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
05 червня 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачу.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення районного 
та апеляційного судів ухвалено з порушенням вимог матеріального 
і процесуального права у зв`язку з чим вони підлягають скасуванню. 
Зазначає, що 02 березня 2016 року представник АВ ТОВ «Агроцентр-К», ввівши її в оману, упевнивши, що вона підписує відомість про отримання орендної плати, скориставшись тим, що вона є особою похилого віку, має вади слуху та зору, змусив її підписати додаткову угоду № 1 до договору оренди земельної ділянки від 22 січня 2008 року, у якій строк дії договору оренди земельної ділянки було змінено з 10 років на 15 років. Строк вказаного договору оренди земельної ділянки закінчувався 21 січня 
2018 року, тому вважає, необхідності у березні 2016 року продовжувати строк дії цього договору не було. 
Крім того, зазначає, що відповідачем при підписанні додаткової угоди 
від 02 березня 2016 року було порушено порядок передбачений статтею 33 Закону України «Про оренду землі».
Також вважає, що через не включення до орендної плати індексації, орендна плата буде сплачуватися їй в меншому обсязі, що порушує її законні права.
 
Відзив (заперечення) на касаційну скаргу учасників справи 
 
У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ АВ ТОВ «Агроцентр-К» було направлено заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначено, що  ОСОБА_1 було роз`яснено зміст додаткової угоди від 02 березня 2016 року № 1 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 22 січня 2008 року, вказана угода була надана на підписання у двох екземплярах, надрукована розбірливим шрифтом. Все це давало можливість позивачу ознайомитися 
з її змістом і відмовитися від підпису, а тому вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 13 вересня 2002 року, ОСОБА_1 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 6,190 га, яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області (а.с. 4).
22 січня 2008 року між ОСОБА_1 та АВ ТОВ «Агроцентр-К» укладено договір оренди земельної ділянки площею 6,190 га, яка розташована 
на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, згідно з умовами пункту 7 якого ОСОБА_1 передала АВ ТОВ «Агроцентр-К» в строкове платне користування належну 
їй вказану земельну ділянку строком на десять років. Договір зареєстровано у Жовтоводському відділі ДРФ ДП «Центр ДЗК» 22 січня 
2008 року за № 040813800194.(а.с. 5-6). 
22 січня 2008 року відповідно до акту про передачу та прийом земельної ділянки ОСОБА_1 передала АВ ТОВ «Агроцентр-К» в оренду земельну ділянку площею 6,190 га, кадастровий номер НОМЕР_2 , яка розташована на території Саївської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області(а.с. 10).
02 березня 2016 року між ОСОБА_1 та АВ ТОВ «Агроцентр-К» укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди земельної ділянки 
від 22 січня 2008 року, відповідно до якої сторони погодили зміни 
до договору оренди земельної ділянки та продовжили строк дії договору оренди землі на 15 років до 22 січня 2023 року (а.с. 7).
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав 
на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - 26 березня 2016 року до державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис 
№ 13953347 про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_1 та АВ ТОВ «Агроцентр-К» до 22 січня 2023 року (а.с. 8).
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення районного і апеляційного судів ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під 
час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, визначено частиною першою статті 15 ЦК України.
 
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Вирішуючи питання про визнання договору оренди землі недійсним, суд має врахувати вимоги статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій та статті 15 ЦК України про те, що 
в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити, чи дійсно порушено право орендодавця та з`ясувати, у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.
 
Згідно з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 15 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13, від 09 грудня 
2015 року у справі № 6-849цс15, від 21 вересня 2016 року 
у справі № 6-1512цс16, однією з обов`язкових умов визнання договору недійсним є порушення, у зв`язку з його укладенням, прав та охоронюваних законом інтересів.
 
Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину 
є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою 
статті 203 цього Кодексу.
Частиною першою статті 230 ЦК Українипередбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша стаття 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають 
на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення 
у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Ураховуючи зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій, відмовляючи 
у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 дійшли обґрунтованого висновку, що порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача у зв`язку з укладенням додаткової угоди до договору оренди землі не встановлено, а укладення додаткової угоди не є укладенням договору оренди землі у розумінні статті 33 Закону України «Про оренду землі». Між ОСОБА_1 та АВ ТОВ «Агроцентр-К» було досягнуто згоди, щодо обчислення розміру орендної плати без урахування індексу інфляції, визначена форма орендної плати (грошова) та позивач погодилася 
із зазначеними умовами, підписавши договір. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження укладення додаткової угоди під впливом обману з боку відповідача, тому правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Отже, суди першої та апеляційної інстанції з урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, враховуючи аргументи 
та доводи позивача, дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав, для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору. Судами правильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 203, 215 ЦК України, статтю 15 ЗК України та дотримано норми процесуального права, зроблено обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами.
Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. 
Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій 
не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області 
від 14 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 серпня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                               І. А. Воробйова

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк