Постанова
Іменем України
 
19 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 462/4403/15-ц
провадження № 61-33073св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М.,
 
учасники справи:
позивач - державне підприємство «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 грудня 2015 року у складі судді Ліуша А. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області                 від 29 травня 2017 року у складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О., 
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2015 року державне підприємство «Львівський державний авіаційно-ремонтний завод» (далі - ДП «ЛДАРЗ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 зареєстрований, проживає та отримує житлово-комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний будинок має статус гуртожитку та перебуває на балансі                ДП «ЛДАРЗ».
Позивач вказував, що між сторонами встановилися зобов'язальні правовідносини з приводу надання та оплати житлово-комунальних послуг. Станом на 10 червня 2015 року ОСОБА_1 не оплачено надані позивачем житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2012 року по 31 грудня  2014 року у розмірі 2 126 грн 15 коп.
Враховуючи вищевикладене ДП «ЛДАРЗ» просило суд стягнути на його користь: заборгованість з житлово-комунальних послуг у розмірі 2 126 грн            15 коп.; інфляційні нарахування у розмірі 1 510 грн 65 коп. та 3 % річних у розмірі 191 грн 53 коп.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 грудня          2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року, позов ДП «ЛДАРЗ» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «ЛДАРЗ» 2 126 грн 15 коп. боргу за житлово-комунальні послуги, 1 510 грн 65 коп. інфляційних нарахувань,                191 грн 53 коп. 3 % річних, а всього стягнуто 3 828 грн 33 коп.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Судові рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що відповідач належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
 
Відповідно до Розпорядження в.о. керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 04 червня 2019 року № 539/0/226-19 та Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 червня     2019 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує, що суди попередніх інстанцій не врахували норми Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки жодні послуги не надавались. Крім того, зазначає, що суди не врахували того, що між ним та позивачем не було укладено ніякого договору про надання послуг, а тому між ними не виникло ніяких правовідносин та зобов'язань.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У листопаді 2017 року ДП «ЛДАРЗ» подало заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що мотиви і підстави для скасування оскаржуваних судових рішень, які зазначені в касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки такі ухваленні з дотриманням норм процесуального та матеріального права. 
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У квартирі АДРЕСА_2 зареєстрований та проживає ОСОБА_1 .
 
Вказаний будинок перебуває на балансі ДП «ЛДАРЗ».
 
ДП «ЛДАРЗ» належним чином та у повному обсязі надає ОСОБА_1 житлово-комунальні послуги в порядку передбаченому Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної і гарячої води та водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України                  від 21 липня 2005 року № 630.
 
Згідно довідки від 20 травня 2015 року заборгованість по оплаті за проживання та комунальні послуги ОСОБА_1 становить 2 126 грн 15 коп.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення.
 
Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Статтею 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. 
Відповідно до статті 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.
 
Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Згідно частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплати суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Враховуючи те, що ОСОБА_1 належним чином не виконував своїх обов`язків щодо оплати наданих позивачем житлово-комунальних послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що з відповідача на користь ДП «ЛДАРЗ» також підлягає стягненню борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми.
 
Посилання заявника у касаційній скарзі про те, що з ДП «ЛДАРЗ» не було укладено договору про надання житлово-комунальних послуг, а тому у нього відсутні зобов'язання щодо сплати вказаної заборгованості є необґрунтованими.
Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої вказаної статті обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13.
 
Крім того, доводи ОСОБА_1 у касаційній скарзі про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не відповідає дійсності, не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
Частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України               2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до частини першої статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Отже, вказавши про недійсність наданого позивачем розрахунку та відсутності заборгованості як такої, ОСОБА_1 не надав судам попередніх інстанцій доказів на підтвердження цього і не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості.
 
Щодо незгоди заявника у касаційній скарзі з якістю наданих йому послуг, слід зазначити таке.
Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення виконавцем умов договору споживач має право викликати його представника для складення акта-претензії споживача, в якому зазначаються строки, види, показники порушень. Представник виконавця повинен з'явитися на виклик споживача не пізніше строку, визначеного договором. Акт-претензія складається споживачем та представником виконавця і скріплюється їхніми підписами. У разі неприбуття представника виконавця в погоджений умовами договору строк або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії він вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі. Акт-претензія споживача подається виконавцю, який протягом трьох робочих днів вирішує питання про перерахунок платежів або видає письмово споживачу обґрунтовану письмову відмову в задоволенні його претензії.
Отже, у разі незгоди з якістю наданих послуг споживач має право зафіксувати вказане порушення шляхом складання акта-претензії та в подальшому звернутися до суб`єкта надання послуг щодо усунення відповідних порушень. Проте, заявником під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій не було надано доказів того, що він викликав представника позивача для складання акта-претензії щодо незгоди з якостю наданих йому житлово-комунальних послуг.      
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотримання вимог              статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами й обґрунтовано задовольнили позов.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 грудня                   2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 29 травня                 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Н. Ю. Сакара
 
О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян