ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2019 року 
м. Київ
cправа №  920/346/18 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий),  Львова Б.Ю. і Колос І.Б., 
за участю секретаря судового засідання - Хоменко І.М.,
учасники справи:
позивач - фізична особа-підприємець Феклістова Алла Олександрівна,
представник позивача - не з`явився,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю "СК-АГРО",
представник відповідача - Улановський О.Ю., адвокат (довіреність від 20.05.2019 б/н),

розглянув касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "СК-АГРО"
на рішення господарського суду Сумської області від 14.08.2018 (головуючий суддя Коваленко О.В.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 (головуючий Іоннікова І.А., судді: Коротун О.М. і Чорна Л.В.)
у справі № 920/346/18
за первісним позовом фізичної особи-підприємця Феклістової Алли Олександрівни (далі - Підприємець)
до товариства з обмеженою відповідальністю "СК-АГРО" (далі - Товариство)
про стягнення заборгованості за договором суборенди сільськогосподарської техніки з екіпажем від 19.09.2017 у розмірі 1 199 284,13 грн.,
та за зустрічним позовом Товариства 
до Підприємця 
про визнання недійсними додаткової угоди № 1 та додатків № 1, № 2, № 3 до договору оренди транспортного засобу з екіпажем від 19.09.2017.
За результатами розгляду касаційної скарги Касаційний господарський суд
ВСТАНОВИВ:
Підприємець звернувся до господарського суду Сумської області з позовом до Товариства про стягнення 1 199 284,13 грн., з яких 1 071 522,00 грн. основний борг, 73 541,94 грн. пеня, 40 180,07 грн. інфляційні втрати, 14 040,12 грн. 3% річних.
Позовні вимоги мотивовано неналежним виконанням Товариством умов договору суборенди сільськогосподарської техніки з екіпажем від 19.09.2017 (далі - Договір) у частині повного та своєчасного розрахунку за надані послуги.
Товариство звернулось до господарського суду Сумської області із зустрічним позовом до Підприємця про визнання недійсними додаткової угоди від 19.09.2017 № 1, додатків від 25.09.2017 № 1, від 25.10.2017 № 2 та від 01.12.2017 № 3 до Договору, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Оноприєнко А.В. за номером 1516.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що:
- всупереч вимогам частини першої статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) сторонами в момент укладення додаткової угоди та додатків до Договору не були додержані вимоги, встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме порушені вимоги статті 586 ЦК України та статті 17 Закону України "Про заставу", оскільки укладені між сторонами додаткова угода та додатки до Договору не були попередньо погоджені банком (заставодержателем); 
- додаткова угода та додатки до Договору укладені без нотаріального посвідчення, що суперечить вимогам статті 799 ЦК України; 
- додаткова угода та додатки до Договору підписані особою, яка не мала права на їх укладення у зв`язку з обмеженнями у Статуті повноважень директора щодо укладення правочинів, сума яких перевищує 50 000,00 грн.
Рішенням господарського суду Сумської області від 14.08.2018, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2019, первісні позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства на користь Підприємця 1 071 522,00 грн. основного боргу, 73 541,94 грн. пені, 40 180,07 грн. інфляційних втрат та 14 040,12 грн. 3% річних. У задоволенні зустрічних позовних вимог відмовлено.
Рішення судів попередніх інстанцій мотивовані тим, що:
- Товариство не спростувало факт отримання послуг за Договором, що свідчить про його схвалення, при цьому Товариством допущено порушення строків здійснення розрахунків за надані послуги, тому первісні позовні вимоги є обґрунтованими;
- враховуючи наявність підстав для стягнення основного боргу, обґрунтованими є й вимоги про стягнення  пені, 3 % річних та інфляційних втрат;
- Товариством не доведено наявності правових підстав для визнання Договору недійсним.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, Товариство звернулось до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами неправильно застосовано положення  статей 209, 220, 586, 799 Цивільного кодексу України та статті 17 Закону України "Про заставу".
Від Підприємця відзив на касаційну скаргу не надходив.
Розпорядженням заступника керівника апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 27.05.2019 № 29.3-02/631 у зв`язку з відпусткою судді Селіваненка В.П. призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 920/346/18, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакової І.В. (головуючий), Львова Б.Ю. і Колос І.Б.
Перевіривши повноту встановлення попередніми судовими інстанціями обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального і процесуального права, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представника Товариства, Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Місцевим та апеляційним господарськими судами встановлено, що 19.09.2017 Підприємцем як суборендодавцем та Товариством як суборендарем було укладено Договір, який посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Онопрієнко А.В. за реєстровим номером 1516, за умовами якого суборендодавець зобов`язався передати суборендарю транспортні засоби, зазначені у Договорі, що знаходяться в користуванні суборендодавця на підставі договору оренди, укладеного Підприємцем (орендар) та ТОВ "АГРОХІМ-ПАРТНЕР" (орендодавець), в тимчасове платне користування.
Пунктом 1.10 Договору визначено перелік транспортних засобів, що передається суборендарю за Договором:
- зернозбиральний комбайн CASE AFX 8120, державний номер НОМЕР_1:
- зернозбиральний комбайн CASE ІН 8010, державний номер НОМЕР_2 ;
- зернозбиральний комбайн CASE AFX 8010, державний номер НОМЕР_3 ;
- зернозбиральний комбайн CASE AFX 8010, державний номер НОМЕР_4 .
Відповідно до пункту 1.9 Договору строк суборенди транспортних засобів встановлено з 19.09.2017 по 31.10.2017 (включно).  
Згідно з пунктом 2.1 Договору загальна сума орендної плати складає 5 000,00 грн. (ПДВ не передбачено) за весь строк суборенди транспортних засобів, вказаних у пункті 1.10 Договору. Виплата орендної плати має бути здійснена Товариством протягом 10 банківських днів з дня підписання акта приймання-передачі (повернення) транспортних засобів (далі - ТЗ) за умови попереднього надання рахунку-фактури.
19.09.2017 сторони уклали додаткову угоду № 1 до Договору, якою внесли зміни до пунктів 1.9, 1.10 та 2.1 Договору, а саме:
- пункт 1.9 "Строк оренди транспортних засобів складає (обидві дати включно) з дати, вказаної в пунктах 1.1 відповідних додатків до цього Договору по дату вказану в пунктах 1.2 відповідних додатків до цього Договору";
- пункт 1.10 "Перелік транспортних засобів, що передається орендарю за цим Договором, зазначено у пункті 2 відповідних додатків до цього Договору";
- пункт 2.1 "Сума орендної плати за весь строк оренди транспортних засобів зазначена у пунктах 3 відповідних додатків до цього Договору. Загальна сума орендної плати складає суму орендної плати згідно з усіма додатками до цього Договору. Виплата орендної плати буде здійснена орендарем протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня підписання акта приймання-передачі (повернення) ТЗ (останнього ТЗ згідно з відповідним додатком) за умови попереднього надання рахунку-фактури."
Судами встановлено, що на кожен окремий період фактичної передачі Товариству техніки сторонами складались відповідні додатки до Договору та акти, що встановлюють обсяг наданих послуг з оренди техніки та їх вартість.
Відповідно до додатку № 1 до Договору Підприємець зобов`язався надати Товариству на строк з 19.09.2017 по 25.09.2017 такі ТЗ:
- зернозбиральний комбайн CASE AFX 8120, державний номер НОМЕР_5 :
- зернозбиральний комбайн CASE ІН 8010, державний номер НОМЕР_6;
- зернозбиральний комбайн CASE AFX 8010, державний номер НОМЕР_4 .
Згідно з пунктом 3 додатку № 1 сума орендної плати склала 289 520,00 грн. за весь строк оренди.
Сторонами складено та підписано акт здавання-приймання від 19.09.2017 та акт здавання-приймання від 25.09.2017 (повернення техніки).
За умовами додатку № 2 до Договору Підприємець зобов`язався надати Товариству на строк з 26.09.2017 по 25.10.2017 такі ТЗ:
- зернозбиральний комбайн CASE AFX 8120, державний номер НОМЕР_5 ;
- зернозбиральний комбайн CASE ІН 8010, державний номер НОМЕР_2 ;
- зернозбиральний комбайн CASE AFX 8010, державний номер НОМЕР_4 .
Відповідно до пункту 3 додатку № 2 сума орендної плати склала 1 161 600,00 грн. за весь строк оренди.
Сторонами складено та підписано акт здавання-приймання від 26.09.2017 та акт здавання-приймання від 25.10.2017 (повернення техніки).
Згідно з додатком № 3 до Договору Підприємець зобов`язався надати Товариству на строк з 26.10.2017 по 01.12.2017 такі ТЗ:
- зернозбиральний комбайн CASE AFX 8120, державний номер НОМЕР_5 ;
- зернозбиральний комбайн CASE ІН 8010, державний номер НОМЕР_7 ;
- зернозбиральний комбайн CASE AFX 8010, державний номер НОМЕР_4 .
Пунктом 3 додатку № 3 передбачено, що сума орендної плати склала 803 842,00 грн. за весь строк оренди.
Сторонами складено та підписано акт здавання-приймання від 26.10.2017 та акт здавання-приймання від 01.12.2017 (повернення техніки).
Приймаючи оскаржувані рішення, суди виходили з того, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставами для визнання судом недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України.
Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Статтею 17 Закону України "Про заставу" передбачено, що заставодавець зберігає право розпорядження заставленим майном, якщо інше не передбачено законом чи договором. Заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 586 ЦК України заставодавець має право користуватися предметом застави відповідно до його призначення, у тому числі здобувати з нього плоди та доходи, якщо інше не встановлено договором і якщо це випливає із суті застави. Заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.
Судами встановлено, що листом AT "ПроКредит Банк" (заставодержателем) від 19.09.2017 № 54-2/17/689 власнику ТЗ було надано дозвіл на передачу в оренду Підприємцю та подальшу суборенду Товариству предмета застави (ТЗ), що свідчить про дотримання сторонами вимог статті 17 Закону України "Про заставу" та статті 586 ЦК України.  
При цьому визначені в даному листі умови погодження, якими, зокрема встановлено, що у випадку внесення будь-яких змін та доповнень до договору оренди без письмового погодження AT "ПроКредит Банк", ці зміни (доповнення) будуть вважатися недійсними, стосувалися саме договору оренди, тоді як спірні відносини сторін у даній справі стосується договору суборенди, тому суди дійшли висновку, що додаткового погодження на укладення додаткових угод про внесення змін саме до договору суборенди від AT "ПроКредит Банк" (заставодержателя) не вимагалось.  
Згідно із статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Пунктом 7.3 Договору встановлено, що відповідно до статті 654 ЦК України сторони домовились, що зміна (у формі додаткових угод, додатків тощо) або розірвання цього договору вчиняється в простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, що в цілому відповідає вимогам зазначеної статті ЦК України.
Водночас на відміну від частини другої статті 799 ЦК України норми параграфу 5 глави 30 ГК України ("Оренда майна та лізинг") не встановлюють вимог щодо нотаріального посвідчення договорів оренди ТЗ у сфері господарювання, відтак, щодо договорів оренди ТЗ, укладених з  фізичними особами-підприємцями, ні ЦК України, ні Господарський кодекс України (далі - ГК України) не вимагають обов`язкового нотаріального посвідчення.
Враховуючи, що договір оренди ТЗ укладений сторонами для здійснення Товариством (суборендарем) господарської діяльності, а передача Підприємцем ТЗ у суборенду здійснена ним у межах визначених видів його господарської діяльності, то твердження Товариства про нікчемність вказаного договору визнано судами помилковим, оскільки частина друга статті 799 ЦК України не підлягає застосуванню у спірних господарських правовідносинах, адже, правове регулювання підприємницької діяльності юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, у даному випадку, є тотожнім.
Відповідно до статті 4 ГК України розмежовує відносини у сфері господарювання з іншими видами відносин, зазначаючи, що не є предметом регулювання цього Кодексу майнові та особисті немайнові відносини, що регулюються ЦК України, одночасно вказуючи при цьому, що особливості регулювання майнових відносин суб`єктів господарювання визначаються саме ГК України.
Згідно із статтею 241 ЦК України правочин, вчинений представником із перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступною схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють (наприклад, приймання виконаних робіт/послуг, перерахування платежів другій стороні), створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Тобто, наступне схвалення правочину, вчиненого від його імені представником із  перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним, а також створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариством було прийнято сільськогосподарську техніку, а Підприємцем надано послуги, що підтверджується актами приймання-передачі: від 25.09.2017 № 1, від 25.10.2017 № 2, від 01.12.2017 № 3.
При цьому Товариством було частково проведено розрахунки за надані послуги в сумі 1 183 440,00 грн., що підтверджується банківськими виписками від 18.10.2017, 01.11.2017 та 03.11.2017. Тобто такі дії свідчать про наступне схвалення сторонами умов Договору, додаткової угоди та додатків до Договору, і вказує на те, що Товариство схвалило даний Договір з додатками та додатковою угодою № 1 і одночасно визнало факт їх укладення. Сторони погодили всі істотні умови цього Договору та своїми діями щодо наступного схвалення умов Договору підтвердили те, що додаткова угода та додатки до Договору були спрямовані на реальне настання правових наслідків.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 19.08.2014 у справі № 3-38гс14.
Крім того, припис абзацу першого частини третьої статті 92 ЦК України зобов`язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов`язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий частини третьої статті 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Наприклад, третя особа, укладаючи договір, підписаний керівником господарського товариства, знає про обмеження повноважень цього керівника, оскільки є акціонером товариства і брала участь у загальних зборах, якими затверджено його статут.
Наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з`ясовувати пов`язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і таке інше). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.
З огляду на викладене, суди дійшли висновку, що додаткова угода № 1 до Договору, а також додатки до Договору відповідають вимогам, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, тому відсутні правові підстави для визнання їх недійсними, а отже вимоги Товариства є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Статтею 526 ЦК України та частиною першою статті 193 ГК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового  обороту  або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. 
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.
Судами встановлено, що відповідно до пункту 3 додатку № 1 сума орендної плати становить 289 520,00 грн. за весь строк оренди та підлягає оплаті до 02.10.2017 (включно).
Згідно з пунктом 3 додатку № 2 сума орендної плати становить 1 161 600,00 грн. за весь строк оренди та підлягала оплаті до 01.11.2017 (включно).
Пунктом 3 додатку № 3 передбачено, що сума орендної плати становить 803 842,00 грн. за весь строк оренди та підлягала оплаті до 08.12.2017 (включно).
При цьому матеріалами справи підтверджується факт належного виконання Підприємцем зобов`язань за Договором з урахуванням додаткової угоди № 1 та додатків до Договору, а саме: актами здавання-приймання, підписаними представниками обох сторін без зауважень і Товариством здійснено часткову оплату в розмірі 1 183 440,00 грн., тому суди дійшли висновку, що позовні вимоги Підприємця про стягнення з Товариства 1 071 522,00 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Що ж до вимог Підприємця про стягнення з Товариства 73 541,94 грн. пені, нарахованої відповідно до пункту 5.5 Договору за загальний період з 03.10.2017 по 07.05.2018 (по кожному факту прострочення), 14 040,12 грн. - 3% річних за період з 03.10.2017 по 07.05.2018, а також 40 180,07 грн. інфляційних втрат за період грудень 2017 року - березень 2018 року, то суди виходили з того, що відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до статті 611 та частин першої, третьої статті 549 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штраф, пеня), якою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з пунктом 5.5 Договору у разі несвоєчасної оплати суборендної плати та/або всіх інших платежів, передбачених цим Договором, відповідач сплачує позивачу на вимогу останнього пеню у розмірі облікової ставки Національного банку України від простроченої суми за кожний день прострочення.
З огляду на викладене та враховуючи факт прострочення виконання Товариством грошового зобов`язання, суди дійшли висновку про наявність правових підстав у Підприємця на звернення з вимогами до Товариства про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних від простроченої суми та пені, а тому вимоги про стягнення 73 541,94 грн. пені, 40 180,07 грн. інфляційних втрат та 14 040,12 грн. 3% річних визнані судами обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди неправильно застосували положення статей 209, 220, 586, 799 ЦК України та статті 17 Закону України "Про заставу", не приймаються Касаційним господарським судом, оскільки спростовуються викладеними у даній постанові доводами судів попередніх інстанцій.
Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
З огляду на викладене Касаційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, оскільки судами було прийнято рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, що надає підстави залишити їх без змін.
У зв`язку з тим, що суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін раніше прийняті у даній справі судові рішення, а також враховуючи, що учасники справи не подавали заяв про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, суд покладає на скаржника витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги.
Керуючись статтями 129, 308, 309, 315 ГПК України, Касаційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "СК-АГРО" залишити без задоволення, а рішення господарського суду Сумської області від 14.08.2018 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 14.02.2019 у справі  № 920/346/18 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                              І. Булгакова
Суддя                                                                                                             Б. Львов
Суддя                                                                                                              І. Колос