Постанова
Іменем України
08 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 466/6681/16
 
провадження № 61-29321св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
 
позивач-відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач-позивач - ОСОБА_2 , 
відповідач - ОСОБА_3 , 
третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мельник О.Є., 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Левика Я. А., Шеремети Н. О., Шандри М. М.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У  квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Мельник О.Є., в якому просила визнати її єдиним спадкоємцем майна померлої ОСОБА_4 на підставі заповіту 
від 07 листопада 2006 року.
Позов мотивовано тим, що мати позивача - ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_5 склала заповіт на ім`я своєї дочки - ОСОБА_1 , посвідчений 07 листопада 2006 року Третьою Львівською державною нотаріальною конторою. 
Після відкриття спадщини ОСОБА_5 , з метою оформлення спадкових прав позивач звернулась до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Мельник О. Є. із заявою про прийняття спадщини. Після оприлюднення заповіту у неї виник спір з її братами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які виявили бажання спадкувати майно за законом. У зв`язку з наведеним, позивач звернулась до суду за захистом своїх спадкових прав. 
У вересні 2016 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до                    ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив встановити факт прийняття ним спадщини після смерті батька ОСОБА_7 , який був співвласником спірного будинку, та визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 ; встановити факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після померлого ОСОБА_7   та визнати за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно, а саме на 1/6 частину вказаного будинку; встановити факт прийняття спадщини                   ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_7 , та визнати за нею право власності на спадкове майно - на 1/8 частину вказаного будинку; визнати за ОСОБА_1 право власності на підставі заповіту               від 07 листопада 2006 року на 2/3 частину спадкового житлового будинку.
Зустрічний позов мотивовано тим, що спадщина померлого ОСОБА_7 складалась із Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 . Після його смерті спадщину фактично прийняли дружина померлого та його діти. Оскільки заповітом не охоплена вся спадщина, право на спадкування за законом одержують особи, визначені законодавством України. Таким чином право на спадкування мають спадкоємці за законом. Позивач має право на спадкування за законом, оскільки проживав разом із спадкодавцями по день смерті батька та матері, фактично прийняв спадщину.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій            
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 31 березня           2017 року у складі судді Білінської Г. Б. позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано за ОСОБА_1 право на спадкування майна померлої ОСОБА_5 на підставі заповіту, посвідченого 07 листопада 2006 року в цілому. 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_5 була одноособовим власником спірного будинку. Її чоловік ОСОБА_7 не був співвласником майна, за життя не ставив питання про визнання за ним права власності на майно подружжя, після його смерті, ні дружина, ні діти не ставили питання про виділ частки батька у майні, вважаючи його спільною сумісною власністю подружжя, та не оформляли своїх спадкових прав, як спадкоємці за законом. 
Оскільки на момент смерті ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право власності на будинковолодіння значилась єдиним власником спірного майна, за життя її чоловік ОСОБА_7 не ставив питання про поділ майна подружжя, суд дійшов висновку, що спадковим майном після смерті ОСОБА_5 є спірне домоволодіння в цілому, яке успадковує ОСОБА_1 на підставі складеного на її ім`я заповіту. 
Доводи позивача за зустрічним позовом про те, що будинковолодіння було спільним майном подружжя - його батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 і після смерті батька він, проживаючи у спірному будинку, фактично прийняв спадщину - належну батькові (1/2) частку спірного будинку разом із матір`ю та братом, суд першої інстанції вважав недоведеними. 
Рішенням апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення.
Первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_1 спадкоємцем померлої ОСОБА_5 в частині спадкування будинку АДРЕСА_1 : Ѕ частини будинку - за заповітом та 1/6  частини будинку - за законом, всього 2/3 частин. У задоволенні іншої частини вимог первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено частково. Визнати за 
ОСОБА_7 право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_1 . У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що Ѕ частина спірного будинку (будинковолодіння), що належала ОСОБА_5 , як подружжю та, стосовно якої було вчинено заповіт, переходить до спадкоємця по заповіту, позивача ОСОБА_1 
Інша Ѕ частина будинку, що була набута померлою за життя, як спадкове майно після смерті її чоловіка ОСОБА_7 , переходить до трьох спадкоємців ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) за законом першої черги у рівних частках, тобто по 1/6 частині.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалене цим судом рішення із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.  
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував положення статті 70 СК України, що призвело до неправильних висновків суду оскільки дана норма застосовується при вирішення спору про поділ майна подружжя. Відомості про існування спору між подружжям чи укладення договору про поділ майна подружжя в матеріалах справи відсутні. Таким чином, суд з власної ініціативи здійснив поділ майна подружжя і визначив об`єм спадкової маси, виходячи за межі позовних вимог хоча жодна сторін у справі не ставила перед судом питання про визначення часток у майні подружжя.
Суд апеляційної інстанції дійшовпомилкового висновку про те, що спадкове майно, охоплене заповітом складалось з Ѕ частини будинку, а інша Ѕ частина належала батьковісторін і спадкується за законом. Таке твердження апеляційного суду є припущенням.
Суд апеляційної інстанції, вирішуючи даний спір, вийшов за межі позовних вимог. 
Апеляційний суд не врахував та не надав належної оцінки пропуску строку для прийняття спадщини, не надав належної правової оцінки відсутності клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності, помилково визнав право власності на спадкове майно переймаючи на себе повноваження, визначені Законом України «Про нотаріат» та положень статей 1220, 1223, 1258, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України. Суд не застосував наслідки, передбачені частиною четвертою статті 267                         ЦК України.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року         № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до статті 22 КЗпШС України, який діяв на момент виниклих правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічні положення містить стаття 60 СК України, відповідно до якої, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Конструкція наведених норм свідчить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.
За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно з наведених норм, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і особа не зобов`язана доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,  може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що батьками сторін ( ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ) у період перебування їх у зареєстрованому шлюбі (який укладено 1965 року) збудовано житловий будинок АДРЕСА_1 з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами (колишня адреса АДРЕСА_1 ), на земельній ділянці, що була виділена ОСОБА_5 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) за час перебування у шлюбі 13 травня 1966 року під забудову.
Право власності на будинок з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами було оформлено на ОСОБА_5   та виникло на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 20 жовтня 1987 року. 
Оформлення права власності на житловий будинок, набутий під час шлюбу, на ОСОБА_5 не змінює спільної сумісної власності подружжя та презумпцію спільності права власності подружжя не спростовує. 
За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про рівність часток ( ОСОБА_7 та ОСОБА_5 ) у праві власності на спірний будинок. 
07 листопада 2006 року за життя обох з подружжя, мати сторін ОСОБА_5 склала заповіт, яким належну їй на праві приватної власності частину житлового будинку АДРЕСА_1 заповіла 
ОСОБА_1 .
За змістом вказаного заповіту ОСОБА_5 розпорядилася саме частиною житлового будинку, яка їй належала. 
На момент складання заповіту заповідачу належало Ѕ частина спірного будинку (будинковолодіння), як частина у майні, що перебувала у спільній сумісній власності, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що заповідачем здійснено розпорядження лише відносно цієї частки майна.
Установивши, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , його спадщину (1/2 частину будинку) прийняла дружина ОСОБА_5 (яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ), як спадкоємець першої черги за законом, яка проживала з ним на час смерті та фактично прийняла спадщину, суд апеляційної інстанції, правильно застосував норми матеріального права щодо спадкування (статті 1216, 1217, 1218, 1220, 1222, 1223, 1226, 1233, 1235, 1236, 1245, 1261, 1267, 1269, 1270 ЦК України) та дійшов обґрунтованого висновку, що не охоплена заповітом частина спадщини - 1/2 частина будинку, успадкована ОСОБА_5 після ОСОБА_7 спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах.
З урахуванням заявлених в суді першої інстанції позовних вимог первісного та зустрічного позовів, суд апеляційної інстанції правильно визначив частки спадкоємців у спадщині та визнав ОСОБА_1 спадкоємцем померлої ОСОБА_5 в частині спадкування будинку АДРЕСА_1 : Ѕ частини будинку - за заповітом та 1/6  частини будинку - за законом, всього 2/3 частин, а за ОСОБА_7 визнав право власності на 1/6 частину вказаного будинку, як за одним із трьох спадкоємців за законом Ѕ частки у спадщині. 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та порушив принцип диспозитивності цивільного процесу, є безпідставними та спростовуються змістом заявлених позовних вимог та змістом ухваленого рішення апеляційного суду, яким правильно застосовано норми матеріального права і норми процесуального закону не порушено.
Доводи касаційної скарги про необхідність застосування апеляційним судом позовної давності є необґрунтованими, оскільки про її застосування сторонами під час розгляду справи не заявлялось.
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів і встановлених на їх підставі обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК Українизнаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків апеляційного суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції. 

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення апеляційного суду Львівської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 В. С. Висоцька
 
  І. В. Литвиненко
 
  І. М. Фаловська