Постанова                                                  
Іменем  України
 
01 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 774/43/18
провадження № 61-37869ав18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,
 
за участю секретаря судового засідання - Лісніченко Л. М.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні у приміщенні Верховного Суду (проспект Повітрофлотський, 28, м. Київ) апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2018 року у складі судді Красвітної Т. П. у справі за заявою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27 лютого 2018 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст вимог заяви
У березні 2018 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до апеляційного суду, як до суду першої інстанції, з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення постійно діючого третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27 лютого 2018 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заяву мотивовано тим, що вказаним рішенням третейського суду було задоволено позов про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості на користь банку, але станом на день подання цієї заяви рішення в добровільному порядку не виконано, будь-яких дій щодо погашення заборгованості ОСОБА_1 не здійснено.
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду, як суду першої інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 
2018 року у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27 лютого 2018 року про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Суд апеляційної інстанції встановивши, що ОСОБА_1 є споживачем банківських послуг, спір між сторонами стосується виконання договору споживчого кредиту, дійшов висновку, що третейському суду, у відповідності до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», така справа не підвідомча, в зв`язку з чим у задоволенні вказаної заяви відмовив.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У апеляційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, 
ПАТ КБ «ПриватБанк» просив оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати та задовольнити його заяву про видачу виконавчого листа.  
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно застосував пункт 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», пункт 2 частини першої статті 486 ЦПК України, правові позиції Верховного Суду України, висловлені у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-2074цс15 та у постанові від 27 січня 2016 року у справі 
№ 6-2712цс15, неправильно встановив, що ця справа третейського суду є справою щодо захисту прав споживачів. Правовідносини із споживчих договорів виникають та поширюються на сторони договору споживчого кредиту (на банк та позичальника-споживача), а правовідносини щодо захисту прав споживачів виникають між споживачем та органом, що уповноважений захищати права споживачів. У вказаній третейській справі не було звернення споживача за захистом своїх прав споживача, також не виникли та не розглядались третейським судом правовідносини щодо захисту прав споживача. Правовідносини щодо захисту прав споживачів у третейському суді виникають із зверненням споживача до третейського суду за захистом своїх прав, а не за фактом поширення дії Закону України «Про захист прав споживачів» на правовідносини між банком та позичальником-споживачем.  
Фактичні обставини справи, встановлені судом
11 березня 2015 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карток, відповідно до якої з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 
№ SAMDN50000061090428 від 07 квітня 2012 року, а також приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карток, зокрема було зменшено розмір заборгованості за вказаним кредитним договором до загальної суми 7 373,66 грн з кінцевою датою повернення заборгованості 
30 вересня 2015 року (а. с. 2).
Згідно зі змістом вказаної вище генеральної угоди ОСОБА_1 надав згоду на те, що ця генеральна угода разом з Умовами та Правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір.
Відповідно до пункту 1.1.7.30 Умов та Правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною кредитного договору, сторони домовились, що усі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього договору та інших договорів між банком та клієнтом або у зв`язку з ними, у тому числі такі, що стосуються їх виконання, порушення, припинення або визнання дійсними, підлягають вирішенню в одному із зазначених судів (за вибором сторони, яка ініціює звернення до суду): постійно діючий третейський суд при Асоціації «Дніпровський банківський союз»; постійно діючий третейський суд при Асоціації «Юридичні компанії України»; суд загальної юрисдикції. Сторони домовились, що усі спори стосовно визнання цього договору та інших договорів між банком та клієнтом недійсними підлягають вирішенню в одному із зазначених судів (за вибором сторони, яка ініціює звернення до суду): постійно діючий третейський суд при Асоціації «Дніпровський банківський союз»; постійно діючий третейський суд при Асоціації «Юридичні компанії України»; суд загальної юрисдикції (а. с. 3).
Рішенням Постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 27 лютого 2018 року (№ третейської справи 1/2018) стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 11 березня 2015 року в розмірі 11 627,95 грн та витрати по оплаті третейського збору в розмірі 1 360 грн, а всього 12 987,95 грн (а. с. 7). 
Вказане рішення третейського суду набрало законної сили.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 24, частиною другою статті 351 ЦПК України передбачено, що Верховний Суд переглядає в апеляційному порядку судові рішення апеляційних судів, ухвалені ними як судами першої інстанції.
Апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої, третьої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та наявні у справі матеріали, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду відповідає з таких підстав.
Відповідно до частини третьої статті 485 ЦПК України при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 486 цього Кодексу.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 486 ЦПК України суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону.
Відповідно до статті 17 ЦПК України одним зі способів захисту прав суб`єктів цивільних правовідносин є звернення до третейських судів
Частиною другою статті 1 Закону України «Про третейські суди» визначено, що до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Зазначений Закон набрав чинності 12 березня 2011 року.
У Преамбулі Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - 
№ 1023-XII) зазначено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. 
Відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг урегульовано Законом № 1023-XII.
У пункті 22 статті 1 Закону № 1023-XII у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні: споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Також визначена сфера дії цього Закону у частині першій статті 1-1: цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Отже, якщо договір, у тому числі кредитний, укладений на задоволення особистих потреб фізичної особи і не пов`язаний  з підприємницькою діяльністю такої фізичної особи чи виконанням ним обов`язків як найманим працівником, такий договір є споживчим і наявність судового спору щодо цього договору не впливає на його характер, як споживчого, відтак і сам спір у будь-якому випадку стосується прав сторони договору, як споживача, а вирішення такого спору, незалежно від його ініціатора, має ґрунтуватися та враховувати і вимоги Закону № 1023-XII.
Тобто незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону № 1023-XII.
Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 755/11648/15-ц (провадження 
№ 14-336цс18).
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 є споживачем банківських послуг, спір між сторонами стосується виконання договору споживчого кредиту, тому третейському суду, у відповідності до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», така справа не підвідомча, що, відповідно до пункту 2 частини першої статті 486 ЦПК України, є підставою для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду.
Доводи апеляційної скарги про те, що правовідносини із споживчих договорів виникають та поширюються на сторони договору споживчого кредиту (на банк та позичальника-споживача), а правовідносини щодо захисту прав споживачів виникають між споживачем та органом, що уповноважений захищати права споживачів, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 є споживачем послуг банку в розумінні Закону № 1023-ХІІ та відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» цей спір не може бути предметом третейського розгляду.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду без змін.
Керуючись статтями 24, 351, 367-369, 374, 379, 381-384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 травня 
2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                               С. Ф. Хопта 
О. В. Білоконь
Є. В. Синельников