П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
 
15 травня 2019 року           
м. Київ
                                                                      
Справа № 815/1546/16
Провадження № 11-1539апп18                              
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Золотнікова О. С.,
суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Лященко Н. П., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Уркевича В. Ю., Яновської О. Г.
розглянула в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року (суддя Андрухів В. В.) та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року (судді Шевчук О. А., Зуєва Л. Є., Федусик А. Г.) у справі № 815/1546/16 за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни (далі - Нотаріус), треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» (далі - ТОВ «Кей-колект»), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання дій неправомірними й скасування рішення та
ВСТАНОВИЛА:
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Нотаріуса, у якому з урахуванням уточнення позовних вимог просила:
- визнати неправомірними дії Нотаріуса щодо реєстрації за ТОВ «Кей-колект» права власності на квартиру загальною площею 68 кв. м, житловою площею 53,8 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира);
- скасувати рішення Нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24 листопада 2015 року, індексний номер 26437448, про реєстрацію за ТОВ «Кей-колект» права власності на спірну квартиру.
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 06 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року, заяву ТОВ «Кей-колект» задовольнив: закрив провадження в адміністративній справі з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України(у редакції, чинній на момент постановлення оскаржуваних судових рішень; далі - КАС України), роз`яснивши позивачу, що цей спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Не погодившись із рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_1 зазначила, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що спірні правовідносини між позивачем і Нотаріусом не є публічно-правовими, оскільки відповідач у справі як державний реєстратор є суб`єктом владних повноважень, а предметом оскарження є його дії та рішення, відтак цей спір має вирішуватися судами саме за правилами адміністративного судочинства.
Вищий адміністративний суд України ухвалою від 01 листопада 2016 року відкрив касаційне провадження в цій справі. 
15 грудня 2017 року розпочав роботу Верховний Суд і набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», яким КАС України викладено в новій редакції.
Підпунктом 4 пункту 1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України в редакції цього Закону передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення в адміністративних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного адміністративного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У лютому 2018 року цю справу передано на розгляд Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду ухвалою від 20 грудня 2018 року передав цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду відповідно до частини шостої статті 346 КАС України, а саме у зв`язку з оскарженням учасником справи судового рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 21 січня 2019 року прийняла та призначила справу до касаційного розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи згідно з пунктом 3 частини першої статті 345 КАС України.
На час розгляду справи відповідач і третя особа відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не подали.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та наведені в касаційній скарзі доводи, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення. 
Суди попередніх інстанцій установили, що 22 грудня 2006 року між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - Банк), укладено договір про надання споживчого кредиту № 11102556000. 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня між Банком і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого іпотекодавці ( ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) передали в іпотеку Банку нерухоме майно, а саме спірну квартиру.
13 лютого 2012 року Банк і ТОВ «Кей-колект» уклали договір факторингу № 2 та договір про передачу прав за іпотечними договорами, за якими відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 11102556000 і договором іпотеки. 
За заявою ТОВ «Кей-колект» відповідач прийняв рішення від 24 листопада 2015 року, індексний номер 26437448, про реєстрацію за ТОВ «Кей-колект» права власності на спірну квартиру.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 березня 2016 року № 55958385 Нотаріус 24 листопада 2015 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вніс запис про право власності за ТОВ «Кей-колект» на об`єкт нерухомого майна - спірну квартиру, індексний номер 26437448.
Не погодившись із такими діями та рішенням відповідача, позивач звернувся до адміністративного суду з цим позовом.
Закриваючи провадження в адміністративній справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що спір між сторонами у справі не є публічно-правовим, а тому не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Велика Палата Верховного Суду вважає обґрунтованими вказані висновки судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
На підставі пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.
Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України (у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на час постановлення судами оскаржуваних рішень; далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.
Ураховуючи те, що позовні вимоги у справі заявлено на поновлення порушеного цивільного права позивача, спірні правовідносини пов`язані з невиконанням умов цивільно-правових договорів (кредитного та іпотечного), на момент звернення до суду право власності на спірну квартиру перейшло до третьої особи у справі, Велика Палата Верховного Суду, незважаючи на участь у спорі суб`єкта владних повноважень, дійшла висновку про те, що цей спір не є публічно-правовим, а має вирішуватися судами за правилами ЦПК України.
Аналогічний висновок щодо застосування норм процесуального права у подібних відносинах викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 та 17 квітня 2018 року (справи № 11-96апп18 (№ 826/366/16) та № 11-192апп18 (№ 815/6956/15) відповідно).
При цьому визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі з обов`язком суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.
За нормами частини третьої статті 3 КАС України (тут і далі - у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 КАС Українисуд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно із частиною першою статті 350 КАС Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Оскільки оскаржувані судові рішення прийнято з додержанням норм процесуального права, а правових висновків судів попередніх інстанцій скаржник не спростував, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 06 вересня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Суддя-доповідач                                                                                                 О. С. Золотніков 
 
Судді:                            Н. О. Антонюк                                                        О. Б. Прокопенко
 
                                      С. В. Бакуліна                                                        Л. І. Рогач
 
                                      В. В. Британчук                                                     І. В. Саприкіна
 
                                      Д. А. Гудима                                                                      О. М. Ситнік
 
                                      В. С. Князєв                                                           В. Ю. Уркевич
 
                                      Л. М. Лобойко                                                       О. Г. Яновська
 
                                      Н. П. Лященко