Постанова 
Іменем України 
 
19 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 542/2247/16-ц
провадження № 61-13117св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області в складі судді Шелудякова Л. В. від 03 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області в складі колегії суддів: Дорош А. І., Карпушина Г. Л., Одринськох Т. В. від 07 червня 2017 року,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
1.     Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя.
 
Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 серпня 2008 року він познайомився з ОСОБА_2 , а через місяць почали проживати разом однією сім`єю по 08 січня 2016 року він з відповідачем проживали разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно придбавали рухомі та нерухомі речі, спільно користувалися ними. За час проживання з відповідачем однією сім`єю в період з весни 2009 року по 08 січня 2016 року  ними набуто наступне спільне майно: житловий будинок з господарськими спорудами, який розташований по АДРЕСА_1 , і у відповідності до технічної документації складається із житлового будинку літ. «А-1», «а», сараю літ. «Б», сараю літ. «Е», погрібу літ. «в», вбиральні літ. «Г», воріт з хвірткою № 1, огорожі № 2, реєстраційний номер майна 38028202, належний на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2013 року; земельна ділянка площею 0,1337 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, розташована по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомості майна 88708353240, кадастровий номер НОМЕР_1 , належний на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 2013 року. Загальна вартість даного нерухомого майна складає 40 437 грн. Також сторонами під час спільного проживання без реєстрації шлюбу було придбано речі домашньої обстановки та вжитку, загальна вартість яких складає 53 120 грн. Згоди про добровільний поділ вказаного майна між сторонами не досягнуто.
 
Ураховуючи викладене, позивач просив суд встановити факт спільного проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 26 серпня                  2008 року по 01 лютого 2016 року. Визнати вищезазначене майно спільним сумісним майном подружжя та провести його поділ між сторонами.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 03 травня                  2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки позивач просить встановити факт спільного проживання з відповідачем з 26 серпня 2008 року, проте, на цю дату остання перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком, шлюб з яким розірваний за рішенням суду 05 червня 2009 року, тому встановлення вказаного факту з 26 серпня 2008 року, про який просить позивач, суперечить засадам суспільства, оскільки таке проживання не породжує будь-яких прав та обов`язків подружжя у осіб, які проживали однією сім`єю, але перебували в іншому шлюбі. Позивачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів, на підставі яких можливо б було встановити факт проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, виникнення між вказаними особами усталених відносин, притаманних подружжю, ведення ними спільного господарства в період протягом якого придбано спірне майно.
Короткий зміст ухвали апеляційного суду
Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 07 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 травня 2017 року залишено без змін.
Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову в позові, зазначив про те, що висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки суд дійшов їх на підставі повного, всебічного та об`єктивного з`ясування фактичних обставин справи, прав та обов`язків сторін в даних правовідносинах, з правильним застосуванням норм права.
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи касаційної скарги
У липні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 07 червня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Доводи касаційної скарги зводяться до того, що суди попередніх інстанцій не надали належну правову оцінку доказам у справі, показанням свідків та дійшли передчасного висновку про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 545\2247/16-ц з Полтавського районного суду Полтавської області.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Зазначену справу передано до Верховного суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що ОСОБА_2 з 19 червня 1999 року перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 05 червня 2009 року, розірваний. 
 
Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1   наполягав на спільному проживанні з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з вересня                     2008 року.
 
Згідно договору купівлі-продажу від 10 липня 2013 року, укладеного між  ОСОБА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Полтавської області Воронковою О. А., ОСОБА_2 придбала у власність житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться по АДРЕСА_1 . У цей же день , між вказаними особами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,1337 га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав права з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 74 СК України жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
У статті 57 ЦПК України 2004 року визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивач відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження проживання однією сім`єю з 05 червня 2009 року по 08 січня 2016 року .
Відповідно до статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі. Жінка та чоловік мають право на повторний шлюб лише після припинення попереднього шлюбу.
У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року               № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. 
Отже позовна вимога щодо встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 з ОСОБА_2 у період з 26 серпня 2008 року по 05 червня 2009 року суперечить вимогам статті 25 СК України, оскільки попередній шлюб ОСОБА_2 з ОСОБА_2 було розірвано заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області 05 червня 2009 року.
Оскільки позивач відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не довів спільного проживання з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що є його процесуальним обов`язком, підстав вважати, що спірне майно придбане ОСОБА_2 у 2013 році, є спільною сумісною власністю сторін у розумінні статті 74 СК України, немає. 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті  400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Разом з тим, усі докази, на які посилається заявник, були предметом дослідження та оцінки судами під час розгляду справи, які виклали свої висновки щодо оцінки цих доказів у мотивувальних частинах судових рішень.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 07 червня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                             М. Є. Червинська
                                                                                     С. Ю. Бурлаков
                                                                                     В. М. Коротун