Постанова
Іменем України
01 серпня2019 року 
м. Київ
справа № 490/898/16-ц 
провадження № 61-18979св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Олійник А. С. (суддя  -доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Приватне підприємство "Авто-Віола-Плюс",
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -    ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Приватного підприємства "Авто-Віола-Плюс" на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Л. М., Темнікової В. І., Шаманської Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2016 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства "Авто-Віола-Плюс" (далі - ПП "Авто-Віола-Плюс") про відшкодування майнової шкоди. 
Позов обґрунтовано тим, що 22 вересня 2015 року у м. Миколаєві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю водія ОСОБА_2 , який керуючи транспортним засобом марки «Рута20», д/н НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості та не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Тоуоtа Rav 4», д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Власником транспортного засобу «Рута20» є юридична особа ПП «Авто-Віола-Плюс», де ОСОБА_2 на час ДТП офіційно був працевлаштований. 
Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2015 року винним у вчиненні вказаного ДТП визнано ОСОБА_2 . 
Згідно з довідкою б/н від 22 вересня 2015 року транспортний засіб марки «Тоуоtа Rav4», д/н НОМЕР_2 , отримав значні механічні пошкодження. Позивач за власні кошти замовила автотоварознавче дослідження від 04 жовтня 2015 року з метою визначення розміру втрати товарної вартості автомобіля,  завданої ДТП,  яка на час відновлення транспортного засобу становила 13 966,56 грн. 
04 січня 2016 року відповідач отримав від неї претензію, але відповіді не надав. Відповідач, як власник транспортного засобу, водій якого спричинив шкоду, зобов`язаний відшкодувати її в розмірі13 966,56 грн. 
Крім того, ДТП їй завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, які вона зазнала у зв`язку з ушкодженням автомобіля, неможливістю протягом тривалого часу користуватися ним за його призначенням. Розмір відшкодування моральної шкоди становить 5 000,00 грн.
Позивач просила суд стягнути з ПП «Авто-Віола-Плюс» на її користь 13 966,56 грн - втрати товарної вартості, 5 000,00 грн  - у рахунок відшкодування моральної шкоди, 1 000,00 грн  - за проведення оцінки пошкодженого транспортного засобу, 2 000,00 грн  - судових витрат та 551,20 грн - сплату судового збору.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 23 лютого 2016 року позовну заяву в частині вимог про відшкодування моральної шкоди повернуто позивачу за за її заявою на підставі пункту 1 частини третьої статті 121 ЦПК України.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року в позові ОСОБА_1  до ПП "Авто-Віола-Плюс" про відшкодування майнової шкоди відмовлено.
Відмовляючи у позові про відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що на час вчинення ДТП  ОСОБА_2 не перебував у трудових відносинах з ПП «Авто-Віола-Плюс».  
Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги, як належний та допустимий доказ у справі, звіт № 273/1-15 про розмір втрати товарної вартості автомобіля, оскільки всупереч статтей 3, 6, 11 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність", у договорі надання послуг №1/160 від 24 вересня 2015 року, укладеному між фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_4 та  ОСОБА_1 , передбачено не тільки оплату за проведення незалежної оцінки пошкодженого ТЗ у розмірі 1 000,00 грн, а й винагорода у розмірі 10% від матеріальної шкоди після позитивного вирішення справи (в судовому, досудовому провадженні). 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове про задоволення позову частково. Стягнуто з ПП «Авто-Віола-Плюс» на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування втрати товарної вартості 12 986,20 грн та судових витрат 1 666,41 грн.
Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не враховано, що в тексті постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2015 року, на підставі якої водія ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності, зазначено, що він працює водієм ПП «Авто-Віола-Плюс». Ця постанова набрала законної сили.
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, складеного 23 вересня 2015 року, місцем роботи ОСОБА_2 на час його складання є ПП «Авто-Віола-Плюс». Згідно із власноручними поясненнями водія ОСОБА_2 від 22 вересня 2015 року, він працює водієм у ПП «Авто-Віола-Плюс».
Ухвалюючи рішення у справі, суд посилався на те, що позивач отримала страхове відшкодування завданої майнової шкоди від страхової компанії Акціонерне товариство «СК «АХА «Страхування» (далі - АТ «СК «АХА «Страхування») за договором добровільного страхування наземного транспорту від 17 червня 2015 року, проте не встановив, чи була застрахована відповідальність відповідача, як власника іншого транспортного засобу, за участю якого сталася ДТП. 
Оцінивши докази у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що на час вчинення ДТП 22 вересня 2015 року водій  ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПП «Авто-Віола-Плюс».
Визначаючи розмір втрати товарної вартості, суд апеляційної інстанції взяв за основу вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача у розмірі 12 986,20 грн, визначену при обчисленні страхового відшкодування.
Суд апеляційної інстанції вказав, що згідно із висновком судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 11 січня 2017 року величина втрати товарної вартості транспортного засобу з урахуванням конкретних обставин у справі прирівнюється до вартості відновлювального ремонту, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у рахунок відшкодування величина втрати товарної вартості 12 986,20 грн.
Що стосується вимог про стягнення з відповідача витрат, понесених позивачем на оплату консультативно - правової допомоги, наданої їй ФОП ОСОБА_4 у розмірі 2 000,00 грн, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вони задоволенню не підлягають, оскільки не підтверджені документально.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У травні 2017 року ПП «Авто-Віола-Плюс» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року, просив скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року та залишити в силі рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 червня 2016 року.
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
16 травня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.
У квітні 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до розпорядження від 05 червня 2019 року № 594/0/226-19 «Про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи», відповідно до пунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року №7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» доповідачем у справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Олійник А. С.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі ПП «Авто-Віола-Плюс» просить скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року та залишити в силі рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 червня 2016 року, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції зроблено помилковий висновок, що ОСОБА_2 на момент ДТП перебував у трудових відносинах з ПП «Авто-Віола-Плюс», такий висновок є припущенням, який не підтверджений жодним належним та допустимим доказом.
Суд апеляційної інстанції відхилив звіт № 2731 від 04 листопада 2015 року, проте взяв до уваги інформацію, наведену у його дослідницькій частині, та самостійно визначив розмір величини втрати товарної вартості, чим порушив норми процесуального права.
Доводи особи, яка подала заперечення на касаційну скаргу
Заперечення  ОСОБА_1 на касаційну скаргу ПП «Авто-Віола-Плюс»мотивовано тим, що апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 на момент ДТП перебував у трудових відносинах з ПП «Авто-Віола-Плюс», транспортний засіб знаходився у власності та під контролем відповідача. Відповідачем не доведено, що водій ОСОБА_2 заволодів транспортним засобом неправомірно, а тому відповідальність за відшкодування шкоди покладається на юридичну особу, яка є власником транспортного засобу.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що22 вересня 2015 року у м. Миколаєві сталося ДТП за участю водія ОСОБА_2 , який керуючи транспортним засобом марки «Рута20», д/н НОМЕР_1 , не врахував дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості та не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «Тоуоtа Rav 4», д/н  НОМЕР_2 , під керуванням   ОСОБА_3 , який рухався по вул. Чкалова, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Своїми діями ОСОБА_2 порушив пункти 2.3 (б), 10.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР). Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2015 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП, піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. Власником автомобіля «Toyota Rav 4», д/н НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 , власником транспортного засобу «Рута 20», державний номер   НОМЕР_1  - ПП «Авто-Віола-Плюс».
Згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту від 17 червня 2015 року страхова компанія АТ «СК «АХА «Страхування»  виплатила позивачу страхове відшкодування.
Згідно із звітом №1-15, розпочатого 25 вересня 2015 року та закінченого 04 листопада 2015 року, здійсненого ФОП ОСОБА_4 , величина втрати товарної вартості автомобіля «Toyota Rav 4», д/н НОМЕР_2 , у результаті його пошкодження у ДТП 22 вересня 2015 року, складає 13 966,56 грн.  
Особи, які беруть участь у справі не заперечували такі факти: 22 вересня 2015 року у м. Миколаєві сталося ДТП за участю транспортного засобу марки «Рута20», д/н НОМЕР_1 , яким керував водій ОСОБА_2 , та транспортного засобу марки «Тоуоtа Rav 4», д/н НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 , власником якого є позивач; вину ОСОБА_2 у скоєнні ДТП; належність транспортного засобу: «Рута 20»  на праві власності юридичній особі ПП «Авто-Віола-Плюс».
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 
2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. 
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
Відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків.
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
Саме такі висновки щодо застосування положень статті 1172 ЦК Українивикладені Верховним Судом України у постанові від 28 січня 2015 року, справа № 6-229цс14.
Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.
У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).
Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не безпосередньо на особу, яка заподіяла таку шкоду, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини особи, яка завдала шкоди.
Статтею 1187 ЦК України встановлено особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.
Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Зазначений висновок узгоджується із нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частини другої статті 1187 ЦК України.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана дорожньо-транспортною пригодою з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Судами встановлено, що позивач отримала страхове відшкодування завданої майнової шкоди від страхової компанії АТ «СК «АХА «Страхування» згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту від 17 червня 2015 року. 
Враховуючи положення статті 988 ЦК України та зміст і умови договору страхування, шкода у вигляді втрати товарної вартості не підлягає відшкодуванню страховою організацією, а тому підлягає стягненню з винної особи.
Згідно із статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судом апеляційної інстанції досліджено та надано належну оцінку кожному доказу у справі та їх сукупності, встановлено, що згідно з копією подорожнього листа ПП «Авто-Віола-Плюс» № 403924 за вересень 2015 року, серія 2-86НО, ОСОБА_2 зазначено в ньому як водія автобуса «Рута», державний номер НОМЕР_1 , в якому є відмітки про здійснення технічного огляду, зокрема, 21 вересня 2015 року та 23 вересня 2015 року. Уподорожньому листі № 404724 за вересень 2015 року, серія 2-86НП, виданого ПП «Авто-Віола-Плюс»,    ОСОБА_5 зазначено як водія автобуса «Рута», державний номер НОМЕР_1 , в якому є відмітки про здійснення технічного огляду 22 вересня 2015 року. Згідно із довідкою від 12 жовтня 2015 року №12/10/01, виданої ПП «Авто-Віола-Плюс»,  ОСОБА_2 працював водієм автобуса на маршруті, який обслуговує ПП «Авто-Віола-Плюс» з 16 березня 2015 року.
Подорожній лист №515895 за вересень 2015 року, в якому не зазначено ні табельного номеру, ні номеру колони, згідно з яким водієм автобуса «Рута 20», державний номер НОМЕР_1 , зазначено ОСОБА_6 (а. с.164), а також наказ № 16/к від 29 листопада 2013 року про прийняття на роботу ОСОБА_6 (а. с.163), які були надані представником відповідача суду, не спростовують того факту, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем на час скоєння ДТП. 
Судом апеляційної інстанції належно оцінено надану суду довідку від 12 жовтня 2016 року про те, що ОСОБА_2 станом на 04 листопада 2015 року не працює у ПП «Авто-Віола-Плюс» (а. с.162), встановлено, що ця довідка не спростовує перебування водія ОСОБА_2 у трудових відносинах з відповідачем станом на 22 вересня 2015 року
Судом апеляційної інстанції встановлено, що належні та допустимі докази, які б підтверджували в установленому законом порядку, що водій ОСОБА_2 на час скоєння ДТП не перебував у трудових відносинах з відповідачем, відсутні. 
Висновки суду апеляційної інстанції підтдверджуються матеріалами справи.
Пояснення відповідача про те, що автомобіль під час скоєння ДТП не виконував перевезення пасажирів за маршрутом, а здійснював рейс поверення автомобіля з технічного обслуговування на місце паркування, не звільняє відповідача від відповідальності за дії його працівника, який виконував доручення відповідача щодо доставки транспортного засобу з технічного обслуговування в робочий час.
Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені судом апеляційної інстанції обставини, що на час вчинення ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ПП«Авто-Віола-Плюс».
Згідно з пунктом 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 074/8395 (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). 
Відповідно до пункту 8.3. Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Відповідно пункту 8.6.2. Методики розрахунок величини ВТВ здійснюється за формулою. Якщо відношення А має значення до 0,03, величина ВТВ прирівнюється до вартості відновлювального ремонту.
Власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 червня 2014 року у справі  № 6-49цс14.
У справі, яка переглядається, у висновку судової автотоварознавчої експертизи транспортного засобу від 11 січня 2017 року зазначено про втрату товарної вартості транспортного засобу., а також, що  у цьому випадку величина втрати товарної вартості транспортного засобу прирівнюється до вартості відновлювального ремонту. Цей висновок судової автотоварознавчої експертизи сторонами не оспорювався.
Згідно із звітом №1-15 від 04 листопада 2015 року, здійсненого ФОП ОСОБА_4 , величина втрати товарної вартості автомобіля «Toyota Rav 4», д/н НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження у ДТП 22 вересня 2015 року складає 13966,56 грн.  
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд встановив розмір втрати товарної вартості з урахуванням розрахунку страхового відшкодування (а. с. 189), який не оспорюється сторонами, і в якому за основу для розрахунку страхового відшкодування взято вартість відновлювального ремонту застрахового автомобіля позивача у розмірі 12 986,20 грн, визначена на підставі рахунку-фактури №С-135 від 30 вересня 2015 року (а. с. 197). 
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (частина перша статті 400 ЦПК України).
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Верховним Судом встановлено, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального і процесуального права є безпідставними та необґрунтованими, спрямовані на встановлення та переоцінку обставин справи, яким суд апеляційної інстанції надав правову оцінку.
З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Приватного підприємства "Авто-Віола-Плюс" залишити без задоволення.
Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                          А. С. Олійник
С. О. Погрібний 
В. В. Яремко