Постанова
Іменем України
 
30 травня 2019 року
м. Київ
 
справа № 161/12216/16-ц
провадження № 61-10878св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Лесько А. О.,   
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
відповідач -  ОСОБА_4 ,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області в складі судді           Крупінської С. С. від 25 вересня 2017 року та постанову апеляційного суду Волинської області в складі суддів: Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю., Грушицького А. І., від 28 грудня 2017 року,   
 
В С Т А Н О В И В :
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні нежитловим приміщенням та відшкодування моральної шкоди.  
 
Позов обґрунтовано тим, що їм на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . В користуванні жителів квартири перебувало нежитлове приміщення - кладова, площею               8,1 кв.м. 
 
В квітні 2016 року відповідач самовільно розібрала стіну, яка розділяла належну позивачам кладову та зайняла її більшу частину, розширивши площу своєї квартири. На даний час в їх користуванні перебуває не 8,1 кв.м, а лише                1,96 кв.м приміщення кладової, про що свідчить акт огляду площі наданої їм в користування, складений комісією ОСББ «Вікторія Луцьк 1» 26 травня                             2016 року, що порушує права позивачів на користування спірним майном. 
 
Посилаючись на зазначене, позивачі просили суд усунути перешкоди в користуванні спірною кладовою, площею 8,1 кв.м (на плані № 6), закріпленою за квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідача з кладової в зв`язку з самовільним її захопленням та приведення кладової в попередній стан, в якому вона перебувала до самовільного захоплення, стягнути з відповідача завдану моральну шкоду в розмірі 15 000 грн (по 5 000 грн) кожному із позивачів та понесені судові витрати у справі.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року позов задоволено частково.
Усунуто ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди в користуванні належною їм кладовою площею 8,1 кв.м (на плані № 6), закріпленою за квартирою                   АДРЕСА_1 , шляхом виселення з кладової в зв`язку з самовільним її захопленням ОСОБА_4 , відповідно до проектно-технічної документації на будинок.
Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 завдану моральну шкоду по 500 грн кожному.
Стягнуто з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 551 грн 20 коп.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 належним чином було виділено у користування спірне приміщення кладової, якою користуються позивачі, а ОСОБА_4 без відповідних правових підстав самовільно зайняла спірне приміщення, у зв`язку із чим є правові підстави, передбачені статтею 391 ЦК України для усунення перешкод у здійсненні права користування спірним майном. Крім того, суд указав, що діями відповідача позивачам завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем. 
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , задоволено частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року в даній справі змінено.
Друге речення резолютивної частини рішення викладено в такій редакції: «Усунути ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоди в користуванні належним їм нежитловим приміщенням - кладовою площею 8,1 кв.м (на плані № 6), закріпленою за квартирою АДРЕСА_1 , шляхом її звільнення».  
В решті рішення залишити без змін.  
 
Постанова суду апеляційної інстанції в частині підстав для задоволення позову мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.  Разом з тим, апеляційний суд указав, що судом першої інстанції помилково обрано спосіб, у який відповідач має усунути порушення прав позивачів. Виселення відповідача зі спірного приміщення застосовано у даній справі безпідставно, оскільки таке приміщення не є житловим, у зв`язку із чим усунення позивачам перешкод у користування приміщенням у даній справі можливе шляхом його звільнення.   
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду,            ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд.   
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, не повно дослідили зібрані у справі докази та дійшли помилкових висновків про задоволення позову. Спірне приміщення не існує в натурі, а також не належить на праві власності позивачам. Спірне приміщення не входить до складу належної позивачам квартири. Скаржник указувала, що спірне приміщення входить до складу її квартири. Також, згідно вимог статей 58, 63 ЖК України ордер можна видати тільки на жиле приміщення, а комора не може бути предметом житлового найму, що, на думку скаржника, залишено судами без уваги. Крім того, суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили у задоволенні клопотання відповідача про проведення експертизи у даній справі. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив. 
 
Обставини справи, встановлені судами 
 
Судами встановлено, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 107 від 23 березня 2006 року було надано статус житлового будинку гуртожитку по АДРЕСА_2 . 
 
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 належить на праві приватної власності житлове приміщення АДРЕСА_1 . 
 
Установлено, що кладова на поверховому плані приміщення № 6 площею              8,1 кв.м перебуває у користуванні ОСОБА_1 , про що зазначено у технічному паспорті на квартиру позивачів. 
 
ОСОБА_4 належить на праві власності квартира АДРЕСА_3 , загальною площею             16,20 кв.м. 
 
Спори щодо спірного приміщення, зокрема між учасниками даної справи, неодноразово розглядалися судами різних інстанцій. 
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 26 січня 2005 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 30 травня 2005 року, у справі № 2-913/05 за позовом ВАТ «Луцький шовковий комбінат «Волтекс» до ОСОБА_6 про усунення перешкод в користуванні приміщенням установлено, що ОСОБА_6 та члену її сім`ї ОСОБА_7 ( ОСОБА_4 ) 05 грудня 2001 року адміністрацією ВАТ «Волтекс» був виданий ордер № 457 на заняття житлової площі кімнати 603 у вказаному гуртожитку, а також додатково комору на переході. Згідно ордера № 62                від 18 березня 2002 року ОСОБА_1 та членам її сім`ї: ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , що проживають в кімнаті 604 вказаного гуртожитку була надана в користування додатково 1/2 комори на переході по двері без вікна. Як ордер № 457 ( ОСОБА_6 ), так і ордер № 62 ( ОСОБА_1 ) були видані не лише на жилі приміщення, а й на комору на переході, тобто на нежиле приміщення. ОСОБА_6 самовільно на переході побудувала комору, яка була включена в її ордер, разом з тим, зайняла всю комору на переході, 1/2 частина якої була додатково надана ОСОБА_1 Вказаним рішенням суду було зобов`язано ОСОБА_6 звільнити приміщення 1/2 частини комори на переході без вікна, що розташоване на 6-му поверсі гуртожитку АДРЕСА_4 . 
 
Рішенням Луцького міськрайонного суду від 03 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, у справі № 2-3705/10 за позовом ОСОБА_4 до Луцької міської ради про визнання права на користування приміщенням комори як житловим із правом приватизації встановлено, що після перепланування кімнат в гуртожитку і надання йому статусу житлового будинку частина спірного підсобного приміщення площею 8,1 кв.м залишилась в користуванні ОСОБА_1 як приналежність до її приватизованої квартири, а інша частина вказаного приміщення площею             15,4 кв.м набула статусу квартири і передана у власність ОСОБА_4 у звязку іх указаними обставинами в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
 
Рішеннями Луцького міськрайонного суду від 29 липня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області відповідно                        від 03 вересня 2013 року, у справі № 161/2307/13 за позовом                     ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні житлом встановлені обставини щодо права ОСОБА_1 на користування кладовою площею 8,1 кв.м, та відповідно відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_4 . 
 
Також судами встановлено, що відповідач ОСОБА_4 в квітні 2016 року самовільно розібрала стіну, яка розділяла належну позивачам кладову від квартири № НОМЕР_1 та зайняла її більшу частину, таким чином розширивши свою житлову площу квартири. 
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню. 
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що доводи касаційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції в незміненій частині та постанові апеляційного суду.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права
 
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.
 
Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
 
Звертаючись до суду із даним позовом, позивачі просили суд усунути перешкоди у користування спірним приміщенням та виселити із такого приміщення відповідача. 
 
Згідно з статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.  У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Виселення можливе лише із житлового приміщення. 
 
Судом апеляційної інстанції встановлено, що задоволення позову у даній справі можливо шляхом звільнення спірного приміщення відповідачем ОСОБА_4 в такий спосіб застосовано в межах заявлених позовних вимог про усунення перешкод в користуванні майном, оскільки предметом спору є саме усунення перешкод в користуванні належною позивачам спірною кладовою. 
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що позивачі на відповідній правовій підставі мають право користування спірним нежитловим приміщенням, а відповідач своїми діями чинить позивачам перешкоди в користування спірним майном, оскільки без відповідних правових підстав самовільно зайняла спірне приміщення, суди дійшли обґрунтованого висновку про необхідність усунення указаних перешкод у користування спірним майном.
 
При цьому, змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вірно застосував належний спосіб усунення позивачам перешкод у користування спірним приміщенням шляхом його звільнення відповідачем.   
 
Доводи касаційної скарги щодо незаконності на необґрунтованості судових рішень спростовуються дослідженими судами матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду першої інстанції, в незміненій частині, та суду апеляційної інстанції.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що спірне приміщення не є частиною належної позивачам квартири не містять підстав для скасування оскаржених рішень, оскільки судами установлено, що позивачі правомірно володіють спірним приміщенням, а вимоги чинного законодавства передбачають право користувачів майна на захист в судовому порядку їх права користування.
 
Доводи касаційної скарги про те, що спірне приміщення фізично не існує не підтверджені зібраними у справі доказами, які досліджувалися судами. Такі доводи спростовуються зазначеними вище судовими рішеннями, які набрали законної сили, і якими установлено, що спірне приміщення комори, площею 8,1 кв.м виділено у користування позивачів. 
 
Не містять підстав для скасування оскаржених рішень і доводи касаційної скарги про безпідставну, на думку скаржника, відмову судів попередніх інстанцій провести у справі судову експертизу. Поставлені у клопотанні відповідача про призначення експертизи на вирішення експерта запитання не відносяться до тих, з якими пов`язано вирішення судами спору у справі про усунення перешкод у користуванні власність, що було вірно враховано судами попередніх інстанцій. 
 
Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із ухваленими судовими рішеннями, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.   
 
Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
 
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. 
 
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції, в незміненій частині, та постанова апеляційного суду постановлені без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. 
 
Рішення суду першої інстанції, в незміненій частині, та постанова апеляційного суду містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим обставинам, на підставі тих доказів, які надано учасниками справи та які мають значення для вирішення справи, а також обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.  
 
У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, в незміненій частині, та постанову апеляційного суду - без змін. 
 
Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 вересня 2017 року, в частині, яка не змінена апеляційним судом, та постанову апеляційного суду Волинської області від 28 грудня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.       
 
Судді:                                                                                  С. П. Штелик 
 
                                                                                               А. А. Калараш     
 
                                                                                        А. О. Лесько