ПОСТАНОВА
Іменем України

08 серпня 2019 року 
Київ
справа №826/16727/14
адміністративне провадження №К/9901/9086/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача - Юрченко В.П., суддів - Васильєвої І.А., Пасічник С.С., розглянувши у попередньому судовому засіданні  касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на постанову  Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року (суддя Данилишин В.М.)  та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року (колегія у складі суддів: Ключковича В.Ю., Борисюк Л.П., Петрика І.Й.)  у справі № 826/16727/14 за позовом  Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздоровниця» (надалі позивач, Товариство) звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва із позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві (надалі відповідач, податковий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень якими визначено суму податкового зобов`язання за платежем екологічний податок, збільшено грошове зобов`язання за платежем податок на прибуток підприємства, збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість. 
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що оскаржувані рішення підлягають скасуванню, оскільки прийняті відповідачем на підставі висновків, зроблених за результатами перевірки позивача, які не відповідають фактичним обставинам. 
Постановою  Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року, позов задоволено. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення податкового органу від 16 червня 2014 року № 82626552203, № 83226552209, № 83326552209. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення податкового органу від 3 вересня 2014 року № 123326552203.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, с доводами якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що із системного аналізу викладених норм права та обставин справи вбачається помилковість висновків відповідача та, як наслідок, необґрунтованість прийняття ним оскаржуваних рішень. 
Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Доводи касаційної скарги дослівно повторюють доводи апеляційної скарги.
У запереченні на касаційну скаргу позивач наводить доводи, аналогічні викладеним у позові, просить залишити касаційну скаргу без задоволення.
Переглянувши судові рішення в межах доводів касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судовими інстанціями фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що податковим органом проведено перевірку Товариства, за результатами якої 29 травня 2014 року складено акт № 463/26-55-22-09/02583780.
Висновками акта встановлено, що Товариством: 
- занижено податок на прибуток у загальному розмірі 522 415,00 грн, чим порушено пункт 153.2 статті 153 Податкового кодексу України;
- занижено податок на додану вартість у загальному розмірі 482 477,00 грн, чим порушено пункт 188.1 статті 188 Податкового кодексу України; 
- занижено податкове зобов`язання з екологічного податку у розмірі 27 135,28 грн, чим порушено пункт 249.6 статті 249 Податкового кодексу України.
На підставі акта перевірки, 16 червня 2014 року податковим органом прийнято податкові повідомлення-рішення: 
- № 82626552203, яким визначено податкове зобов`язання з екологічного податку у розмірі 27 135,28 грн за основним платежем та у розмірі 8 313,82 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); 
- № 83226552209, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на прибуток у розмірі 522 415,00 грн за основним платежем та у розмірі 84 696,00 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами); 
- № 83326552209, яким збільшено грошове зобов`язання з податку на додану вартість у розмірі 482 477,00 грн за основним платежем та у розмірі 120 619 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).
За результатами адміністративного оскарження податкові повідомлення-рішення 82626552203, № 83226552209 та № 83326552209 залишені без змін. 
Поряд з цим, позивачу збільшено екологічний податок за основним платежем у розмірі 1 033,35 грн та штрафну санкцію у розмірі 258,34 грн. У зв`язку з чим, 3 вересня 2014 року відповідачем прийнято рішення № 123326552203, яким визначено податкове зобов`язання з екологічного податку у розмірі 1 033,35 грн за основним платежем та у розмірі 258,34 грн за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами).
Згідно з пунктом 240.1 статті 240 Податкового кодексу України (в редакції, яка діяла на момент спірних правовідносин), платниками екологічного податку є, зокрема, суб`єкти господарювання, під час провадження діяльності яких на території України і в межах її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони здійснюється розміщення відходів у спеціально відведених для цього місцях чи на об`єктах.
Відповідно до підпункту 242.1.3 пункту 242.1 статті 242 Податкового кодексу України, об`єктом та базою оподаткування є: обсяги та види (класи) розміщених відходів, крім обсягів та видів (класів) відходів як вторинної сировини, що розміщуються на власних територіях (об`єктах) суб`єктів господарювання.
Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг з вивезення побутових відходів, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2008 року № 1070, власники або балансоутримувачі житлових будинків, земельних ділянок укладають договори з особою, яка визначена виконавцем послуг з вивезення побутових відходів, та забезпечують роздільне збирання побутових відходів. 
Судами попередніх інстанцій встановлено та не спростовано доводами касаційної скарги, що Товариство не розміщувало небезпечні відходи, а передавало їх на утилізацію спеціалізованій організації ТОВ «Екоцентр», що підтверджується відповідними договорами та первинними документами, які містяться в матеріалах справи.
Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанцій про необґрунтованість посилання податкового органу на службову записку від 25 вересня 2013 року щодо надання дозволу на списання матеріальних цінностей у тому числі люмінесцентних ламп у кількості 243 шт., оскільки службова записка - є документом інформаційного характеру і не може бути доказом списання та невикористання позивачем відповідних ламп. 
З урахуванням зазначеного, Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про помилковість висновків податкового органу та, як наслідок, необґрунтованість спірних податкових повідомлень-рішень від 16 червня 2014 року № 82626552203 та від 3 вересня 2014 року № 123326552203.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції звичайні ціни до 1 січня 2013 року визначались у порядку, передбаченому пунктом 1.20 Закону України від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР «Про оподаткування прибутку підприємств» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, а з січня 2013 року - за правилами, визначеними статтею 39 Податкового кодексу України.
Підпунктом 1.20.1 пункту 1.20 статті 1 вищезазначеного Закону передбачено, що якщо цим пунктом, не встановлено інше, звичайною вважається ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору. Якщо не доведене зворотне, вважається, що така ціна відповідає рівню справедливих ринкових цін. Справедлива ринкова ціна це ціна, за якою товари (роботи, послуги) передаються іншому власнику за умови, що продавець бажає передати такі товари (роботи, послуги), а покупець бажає їх отримати за відсутності будь-якого примусу, обидві сторони є взаємно незалежними юридично та фактично, володіють достатньою інформацією про такі товари (роботи, послуги), а також: ціни, які склалися на ринку ідентичних (а за їх відсутності - однорідних) товарів (робіт, послуг).
До матеріалів справи надано газету «Атомник України» від 2 лютого 2012 року № 5 (583),    в який Товариство розміщувало відповідні оголошення щодо оренди приміщень неприбутковим організаціям за ціною від 25 грн. м^2.
Відповідно до підпункту 1.20.8. пункту 1.20 статті 1 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», обов`язок доведення того, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни у випадках, визначених цим Законом, покладається на податковий орган у порядку, встановленому законом. При проведенні перевірки платника податку податковий орган має право надати запит, а платник податку зобов`язаний обґрунтувати рівень договірних цін або послатися на норми абзацу першого підпункту 1.20.1 цього пункту.
Таким чином, якщо не доведене зворотне, звичайною вважається ціна, визначена сторонами договору. При цьому обов`язок доведення невідповідності ціни договору рівню звичайних цін покладається на податковий орган.
Отже, якщо податковий орган не згодний із ціною договору, то він зобов`язаний довести, що ціна договору не відповідає рівню звичайної ціни. При цьому податковий орган зобов`язаний діяти в порядку, встановленому законом.
Згідно наданими до перевірки договорами оренди та актами наданих послуг податковим органом встановлено, що рівень цін за 1 м^2 орендованого приміщення складає від 25 грн до 300 грн на місяць, що стало підставою для висновку податкового органу про те, що ціни по оренді приміщень відрізняються по ідентичним послугам 
В акті зазначено, що документальною перевіркою встановлено, що Товариство у перевіряємому періоді надавало в оренду деяким неприбутковим організаціям нежитлові приміщення вартістю від 25 грн за 1 м^2 до 87,85 грн, однак податковим органом ані в акті перевірки, ані в касаційній скарзі, не зазначено яким саме деяким неприбутковим організаціям позивач здавав в оренду приміщення по заниженій ціні. 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що для визначення знижуючих або збільшуючих коефіцієнтів Товариством затверджено прайси пропозицій на оренду офісних приміщень по вул. Шота Руставелі. Сума орендної плати залежить від технічної характеристики приміщень, умов використання приміщень, кількості працюючих, статусу орендаря. У залежності від вказаних критеріїв до суми орендної плати можуть застосовуватись знижуючі або збільшуючі коефіцієнти.
До суми орендної плати, як зазначено позивачем, застосовано знижуючі коефіцієнти, оскільки орендовані приміщення не мали належного ремонту, орендарі не користувались послугами прибиральниць та особисто здійснювали усі поточні і капітальні ремонти, однак відповідачем під час перевірки обставини щодо, зокрема, технічного стану офісних приміщень враховано не було.
Також, як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, згідно додатку № 2 до акта перевірки встановлено перелік суб`єктів господарювання засновником (учасником) чи акціонером яких Товариство. Організації, вказані в акті як пов`язані особи, не входять до цього переліку, що виключає можливість впливу позивача на їх господарську діяльність чи навпаки.
За таких обставин Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що посилання податкового органу на норми підпунктів 153.2.3, 153.2.1 і 153.2.2 статті 153 Податкового кодексу України, є необґрунтованим, оскільки для застосування норм статті 153 необхідне наявність ознак пов`язаності осіб, між якими виникли господарські правовідносинами, які, як зазначалося вище, в даному випадку відсутні.
З урахуванням викладеного,    Суд погоджується з висновком судів першої та апеляційної інстанції про помилковість висновків податкового органу про порушення позивачем податкового законодавства, що призвело до заниження податку на прибуток та податку на додану вартість, як наслідок, необґрунтованість прийняття ним оскаржуваних рішень № 83226552209 та № 83326552209.
Доводи касаційної скарги податкового органу зводяться виключно до повторення доводів апеляційної скарги, яким надано оцінку судом апеляційної інстанції, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, податковим органом не зазначено. 
Згідно з ч. 1  ст. 350 КАС України  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст. ст.  341,  345,  349,  350 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві залишити без задоволення.
2. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 17 листопада 2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2015 року  у справі № 826/16727/14 залишити в силі.
3. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

В.П. Юрченко
І.А. Васильєва 
 С.С. Пасічник ,
Судді Верховного Суду