Постанова
Іменем України
 
22 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 607/10889/15-ц
провадження № 61-34138св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:  
Штелик С. П. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Лесько А. О., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 вересня 2016 року у складі судді Дзюбановського Ю. І. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 24 січня 2017 року у складі суддів: Дикун С. І., Парандюк Т. С., Храпак Н. М., 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до    ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування. 
Позов мотивовано тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , відповідач ОСОБА_2 є його сином від першого шлюбу. Спадкодавець ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 79 років від серцево-судинної недостатності та інших хвороб. Вказувала, що                  ОСОБА_3 за чотири роки до своєї смерті не міг вільно і самостійно пересуватися, обслуговувати себе, потребував постійної сторонньої допомоги, яка надавалася йому дружиною та сусідами за необхідності. Стан здоров`я ОСОБА_3 був важким, що потребувало постійного догляду та багато матеріальних затрат. Єдиним джерелом його доходів була пенсія. Відповідач, знаючи про незадовільний стан здоров`я свого батька, матеріальної допомоги не надавав, не відвідував його, не приймав участі в  утриманні та надання елементарної допомоги, хоча зобов`язаний був його утримувати зважаючи на похилий вік та безпорадний стан. Після смерті батька коштів на спорудження пам`ятника не надавав. Протягом життя         ОСОБА_3 , на прохання сина ОСОБА_2 останьому було подаровано автомобіль, який вони придбали під час шлюбу. Відповідач переконував свого батька, що буде його доглядати. Однак, із того дня, побачивши, який стан у батька поїхав до м. Одеси і не виявляв ніякої уваги. Зазначені обставини є підставами для позбавлення відповідача права на успадкування майна померлого ОСОБА_3 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                   від 29 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. 
Рішення суду мотивовано тим, що дослідивши зібрані у справі докази, приймаючи до уваги покази свідків про стан здоров`я ОСОБА_3 та обставини його життя в останні місяці до смерті, записи, які відображені в амбулаторній картці хворого, пояснення позивача, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 , зважаючи на свій похилий вік та стан відповідно свого здоров`я не міг в повній мірі самостійно себе доглядати та обходитися без сторонньої допомоги. Проте, під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 отримував пенсію, яка була джерелом його доходу та забезпечення, із сторонньою допомогою міг ходити, керувати автомобілем, що на думку суду не свідчить про перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані. Відповідач ОСОБА_2 в свою чергу, із встановлених судом обставин, не належним чином виконував свої обов`язки по відношенню до батька.
Проте, позивачем належними і допустимими доказами при розгляді справи не було доведено, що відповідач мав матеріальну та фізичну змогу надавати допомогу, проте ухилявся від обов`язку щодо її надання, приймаючи до уваги при цьому місце проживання відповідача - м. Одеса, відсутні докази щодо майнового стану останнього. А відтак і не доведено ухилення, пов`язане з поведінкою ОСОБА_2 , який усвідомлював свій обов`язок, мав можливість його виконувати, але не вчиняв необхідних дій. Та обставина, що ОСОБА_2 протягом тривалого проміжку часу не відвідував свого батька, не телефонував йому, як це вказує позивач, не свідчить про факт умисного ухилення від надання допомоги. Також, позивачем не доведено і                                тієї обставини, що ОСОБА_3 потребував допомоги саме від сина                ОСОБА_2 , при тій умові, що ОСОБА_3 отримував допомогу від своєї дружини ОСОБА_1 , яка здійснювала за ним догляд.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 24 січня 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                   від 29 вересня 2016 року залишено без змін. 
Ухвала апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що в матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази, у розумінні статей 58-60 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, які б підтверджували сукупність обставин, за яких можливе задоволення позовних вимог про усунення від спадщини, а саме, що ОСОБА_3 через тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані, безпосередньо звертався до відповідача про надання йому допомоги та, що останній, маючи можливість надання такої допомоги, свідомо та умисно ухилявся від надання допомоги.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Доводи касаційної скарги  
 
У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не повно з`ясували обставини справита дослідили докази у справі. Допитані у судовому засіданні свідки підтвердили, що спадкодавець в останні роки свого життя без сторонньої допомоги не міг ходити, зігнутися, одягнутися,                 з липня 2013 року взагалі не вставав, що також підтверджено медичними документами. Також, в матеріалах справи наявні належні письмові докази того, що відповідач взагалі не піклувався про батька. Ці обставини підтвердили і свідки. Висновки судів не відповідаються дійсним обставинам справи. Під час розгляду справи ОСОБА_1 двічі заявляла відвід судді першої інстанції, який був безпідставно відхилений. 
 
04 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій
Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Суди установили, що позивач ОСОБА_1 була дружиною ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 79 років у м.Тернополі. 
Відповідач ОСОБА_2 є сином померлого ОСОБА_3 від попереднього шлюбу.
Згідно спадкової справи № 799/2013 після померлого ОСОБА_3 його дружина ОСОБА_1 та син ОСОБА_2 , який проживає в м. Одесі, подали заяви про прийняття спадщини. 
Згідно частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті.
Згідно частини першої статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.
Відповідно до положень частини п`ятої статті 1224 ЦК Україниособа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо судом буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Виходячи зі змісту частини п`ятої статті 1224 ЦК України та з урахуванням роз`яснень, наданих судам у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.
Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
Установлено, що відповідно до листа Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 26 листопада 2015 року № 4858/13-11                 ОСОБА_3 у період з 2008 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 не звертався і не перебував на обслуговуванні в Тернопільському територіальному центрі соціального обслуговування населення, у вказаний період не призначалися в управлінні жодних державних допомог та компенсаційних виплат.
Згідно листа Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 16 січня 2016 року № 228/08 та довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Тернополі № 13/137420                         ОСОБА_3 до серпня 2013 року отримував пенсію, а саме: за 2010 рік отримав 26 883 грн 80 коп. пенсії, за 2011 рік 28 124 грн 20 коп., за 2012 рік - 33 216 грн 06 коп., за 2013 рік - 23 668 грн 08 коп. 
Згідно з записом в амбулаторній картці від 23 липня 2016 року ОСОБА_3 скаржився на болі в ногах, порушення рухів, судороги при рухах, запаморочення, займав вимушене лежаче положення через болі при рухах. Погіршення стану відбулося близько двох тижнів тому після значного перенапруження - автомобільних поїздок за кермом по Україні. З того часу ОСОБА_3 знаходився в горизонтальному положенні. Від госпіталізації відмовився.
Записом у вищезгаданій амбулаторій картці від 02 серпня 2013 року підтверджено, що ОСОБА_3 скаржився на загальну слабкість, болі в кінцівках, судоми в ногах, обмеження рухів, перебував в лежачому положенні, періодично порушувалась свідомість (забуває, гірше став спілкуватися - зі  слів дружини). Загальний стан - середньої важкості, свідомість збережена, загальмованість.
Відповідно до посмертного епікризу ОСОБА_3 знаходився на спостереженні з 1982 року. На протязі останнього місяця відчув різке погіршення стану, що пов`язував із тривалою поїздкою (був за кермом). Після чого стан поступово погіршувався, з`явилися болі в ногах, затруднення ходи. Звернувся за медичною допомогою 23 липня 2013 року (виклик додому), оглянутий сімейним лікарем та невропатологом вдома, від госпіталізації відмовився. Незважаючи на призначене лікування, загальний стан погіршився і ІНФОРМАЦІЯ_1 пацієнт помер вдома. Лікарем ОСОБА_4 констатовано біологічну смерть.
Також, із відомостей амбулаторної картки вбачається, що протягом                      2011-2012 років ОСОБА_3 до медичних закладів не звертався.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суди попередніх інстанцій, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, зокрема оцінивши подану позивачем медичну документацію і покази свідків, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 не надано належних, допустимих та безспірних доказів, що є її процесуальним обов`язком згідно статтей 10, 60 ЦПК України 2004 року, щодо перебування ОСОБА_3 у безпорадному стані через тяжку хворобу та потребу у сторонній допомозі, а відповідач ОСОБА_2 свідомо ухилявся від надання такої допомоги.
Суди дійшли вірного висновку про те, що оскільки одночасне настання наведених вище обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності не підтверджено відповідними доказами, ОСОБА_2 , як спадкоємець не може бути усунутий від спадкування за законом після смерті свого батька - ОСОБА_3 
Посилання заявника на той факт, що спадкодавець за станом здоров`я перебував у безпорадному стані є безпідставними, оскільки сам по собі факт перебування у зв`язку з цим у безпорадному стані без установлення наявності передбачених законом фактів ухилення відповідача від надання допомоги та потреби спадкодавця саме в його допомозі не дає підстав для усунення останього від права на спадкування.
Належних та допустимих доказів на підтвердження сукупності обставин, що мають значення для вирішення спору, позивач суду не надала, а самі по собі пояснення про ці обставини не дають підстав вважати їх установленими.
Не заслуговують на увагу й доводи касаційної скарги, про те, що судді Дзюбановському Ю. І. заявлялися обґрунтовані відводи, у задоволенні яких було безпідставно відмовлено, оскільки у задоволенні вказаних відводів було відмовлено у встановленому ЦПК України порядку ухвалами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2016 року, від 29 вересня 2016 року, через їх необґрунтованість і безпідставність. 
Отже, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суд виходив, вважаючи необґрунтованими вимоги позивача, та з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, відповідно до вимог статті 400 ЦПК України. 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                 від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 24 січня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:                                                                                                          С. П. Штелик 
 
                                                                                                               А. А. Калараш    
 
                                                                                                               А. О. Лесько