Постанова                                                             
Іменем України
 
03 липня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 725/5445/14-ц            
провадження № 61-14203св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  - | Ступак О. В., |
суддів: | Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., | Олійник А. С.,  Усика Г. І.,
 
учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Нокіан Шина»,
відповідачі: ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Ойл-Шина»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2016 року у складі судді Піхало Н. В. та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року у складі колегії суддів: Височанської Н. К., Лисака І. Н., Литвинюк І. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
У вересні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Нокіан Шина» (далі - ТОВ «Нокіан Шина») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Ойл-Шина» (далі - ТОВ «Ойл-Шина») про стягнення заборгованості за договором про переведення боргу. 
 
В обґрунтування позову зазначило, що 12 червня 2012 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , ТОВ «Ойл-Шина» укладено договір про переведення боргу № 12/06/12, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ТОВ «Ойл-Шина» прийняло боргові зобов`язання ОСОБА_1 у розмірі 9 295 788,72 грн, строком до 31 грудня 2013 року. 
 
З моменту укладення вказаного договору відповідачі частково погасили суму боргу в розмірі 2 724 246,74 грн, що складається зі сплати боргу в грошовому вигляді -949 169,08 грн, часткового повернення товару на суму 1 302 675,84 грн та взаємозаліку в розмірі 472 401,81 грн.
 
Проте зобов`язання в повному обсязі не виконали.
 
06 серпня 2014 року ОСОБА_1 припинив свою діяльність як суб`єкт підприємницької діяльності.
 
Посилаючись на те, що зобов`язання за договором про переведення боргу належним чином не виконано, ТОВ «Нокіан Шина»просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ «Ойл-Шина» з врахуванням вимог статті 625 Цивільного кодексу України          (далі - ЦК України) заборгованість у розмірі 7 494 948,52 грн, що складається із: суми основного боргу в розмірі 6 571 541,98 грн, 3% річних за прострочення зобов`язання в розмірі 133 951,43 грн, інфляційних втрат у розмірі 789 455,11 грн.
 
У лютому 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Ойл-Шина», ТОВ «Нокіан Шина» про визнання недійсними пунктів 1.4, 2.1, 3.2.2, 4.2 договору про переведення боргу від 12 червня 2012 року № 12/06/12.
 
Посилався на те, що за договором про переведення боргу він припинив свої боргові зобов`язання перед ТОВ «Нокіан Шина». Вказував, що текст договору готувався кредитором, а тому, підписуючи його, він був упевнений, що його зміст відповідає попереднім домовленостям, і з моменту укладення цього договору саме новий боржник здійснював погашення суми боргу. Лише влітку 2014 року він дізнався про дійсні умови договору, зокрема в частині його солідарної відповідальності разом із ТОВ «Ойл-Шина» за грошовими зобов`язаннями.
 
Стверджував, що пункти договору в частині солідарного обов`язку не відповідають вимогам пунктів 1, 3, 4 статті 203 ЦК України, нівелюють зміст договору про переведення боргу, а тому просив пункти 1.4, 2.1, 3.2.2, 4.2 договору про переведення боргу визнати недійсними.
 
Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2016 року позов ТОВ «Нокіан Шина» задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ТОВ «Ойл-Шина» на користь ТОВ «Нокіан Шина» заборгованість за договором про переведення боргу від 12 червня 2012 року № 12/06/12  у розмірі 7 481 765,73 грн, з яких: сума основного боргу - 6 560 744,99 грн, 3% річних - 133 731,35 грн та інфляційні витрати - 787 289,39 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання судових витрат. 
 
Частково задовольняючи вимоги позову ТОВ «Нокіан Шина», суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не виконали належним чином своїх грошових зобов`язань за договором про переведення боргу, а тому є підстави для стягнення з них на користь позивача суми боргу у розмірі 6 560 744,99 грн.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що сторонами під час укладення договору про переведення боргу від 12 грудня 2012 року № 12/06/12 на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено його умови, зокрема й ті, що відображені в пунктах 1.4, 2.1, 3.2.2., 4.2 вказаного договору, вчинено дії на виконання умов цього договору, тому підстав для визнання зазначених пунктів договору недійсним немає.
 
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Нокіан Шина» до ТОВ «Ойл-Шина» про стягнення заборгованості за договором про переведення боргу скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ «Ойл-Шина»  на користь ТОВ «Нокіан Шина» заборгованості за договором про переведення боргу  та закриваючи провадження у справі в цій частині на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд виходив із того, що позовні вимоги  ТОВ «Нокіан Шина» до ТОВ «Ойл-Шина» про стягнення заборгованості за договором про переведення боргу не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.                    
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиції інших учасників 
 
У квітні 2016 року представники ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову ТОВ «Нокіан Шина» і задовольнити в повному обсязі вимоги зустрічного позову  ОСОБА_1 .
 
Касаційна скарга мотивована тим, що сутність реального волевиявлення ОСОБА_1 та ТОВ «Ойл-Шина» на укладення договору від 12 грудня 2012 року  № 12/06/12 полягала у проведенні заміни зобов`язаної сторони у грошових зобов`язаннях, які виникли між ТОВ «Нокіан Шина» та приватним підприємцем ОСОБА_1 під час виконання господарських договорів на суму 9 295 788,72 грн. Пункти 1.4, 2.1, 3.2.2, 4.2 договору від 12 грудня 2012 року № 12/06/12 у частині солідарного обов`язку ОСОБА_1 та ТОВ  «Ойл-Шина» щодо повернення боргу не відповідають вимогам пунктів 1, 3, 4 статті 203 ЦК України, нівелюють сутність договору про переведення боргу, а тому підлягають визнанню недійсними. Висновки судів про те, що на умовах договору про переведення боргу від 12 червня 2012 року № 12/06/12 сторонами було врегульовано розширення суб`єктного складу боржників для цілей солідарного погашення боргу, стаття 520 ЦК України не має імперативної сили і не виключає внесення до договору умов про солідарну відповідальність, суперечать нормам статей 6, 520 ЦК України. Наявність у тексті договору від 12 червня 2012 року № 12/06/12 умов, що відображені в пунктах 1.4, 2.1, 3.2.2., 4.2, які передбачають збереження дії боргового зобов`язання для первісного кредитора за умови переведення боргу, та його солідарну відповідальність за переведеним боргом, прямо суперечить змісту імперативної норми статті 520 ЦК України, що відповідно до норм частини першої статті 215 ЦК України є підставою для визнання вказаних умов договору недійсними. Висновки судів про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 , як солідарного боржника, суми боргу за договором про переведення боргу, базуються на неправильному застосуванні судом норм матеріального права. Оскільки ОСОБА_1 припинив свою діяльність як суб`єкт підприємницької діяльності, то його зобов`язання за укладеним договором згідно з частиною третьою статті 205 Господарського кодексу України (далі - ГК України) також припинилися. ТОВ «Нокіан Шина» не зверталося з вимогами до приватного підприємця ОСОБА_1. під час проведення процедури ліквідації в порядку і спосіб, визначений в статті 50-1 ЦК України (яка діяла на той момент) та статях 60, 61 ГК України, що свідчить про втрату позивачем за первісним позовом права позиватися до ОСОБА_1 як фізичної особи з вимогами щодо погашення боргу, який виник під час провадження ним господарської діяльності. Тому судові рішення про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості є такими, що не узгоджуються з приписами статті 202 та частини третьої статті 205 ГК України. 
 
У червні 2016 року від ТОВ «Нокіан Шина» надійшли заперечення на зазначену касаційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у яких заявники просять відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, та залишити в силі оскаржувані судові рішення. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи № 725/5445/14-ц із Першотравневого районного суду м. Чернівців, зупинено виконання оскаржуваних судових рішень та надано учасникам справи строк для подання заперечення на касаційну скаргу.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 червня 2016  року справу призначено до судового розгляду.
 
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про             внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного             процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
 
У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року провадження № 61-14203ск18 призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю. 
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. 
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Позиція Верховного Суду
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.  
 
Судом установлено, що між ТОВ «Нокіан Шина»та приватним підприємцем ОСОБА_1 були укладені договори, а саме: субліцензійний договір від 01 грудня 2008 року № ВП-042; договір оренди майна від 01 січня 2009 року № ВПДО-042; договір поставки літніх шин від 01 лютого 2009 року № 023; договір оренди майна від 01 березня 2009 року № ГТ-042; договір поставки зимових шин від 03 серпня 2009 року № ДПЗ/09-023; договір поставки вантажних шин від 01 лютого 2010 року № ТТ13; договір поставки літніх шин від 01 лютого 2011 року № ДПЛ/11-025; договір поставки зимових шин від 01 серпня 2011 року № ДПЗ/11-036; договір поставки зимових шин від 01 серпня 2011 року № ДПЗ/11036/1; договір поставки зимових та літніх шин від 01 лютого 2012 року № ДПЛ/12-036/К; договір консигнації від 01 березня 2012 року № 0103-К.
 
При цьому за кожним із вказаних договорів ОСОБА_1 взяв на себе певні фінансові зобов`язання перед позивачем та зобов`язувався здійснювати розрахунки у строки та на умовах, встановлених кожним із договорів.
 
12 червня 2012 року між ТОВ «Нокіан Шина», з однієї сторони, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ТОВ  «Ойл-Шина», з другої сторони, укладено договір про переведення боргу № 12/06/12, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ТОВ  «Ойл-Шина»прийняло боргові зобов`язання ОСОБА_1 у розмірі 9 295 788,72 грн, строком до 31 грудня 2013 року. 
 
Відповідно до пунктів 1.4, 2.1, 3.2.2, 4.2 вказаного договору, сторони погодили, що первісний боржник і новий кредитор нестимуть перед кредитором солідарний обов`язок щодо сплати суми боргу до моменту повного та належного погашення (солідарні боржники), а також солідарну відповідальність за невиконання чи неналежне виконання умов цього договору чи договору поставки. 
 
Новий боржник і первісний боржник солідарно зобов`язуються сплатити кредитору суму боргу в термін до 31 грудня 2013 року. 
 
Первісний боржник зобов`язується нести відповідальність перед кредитором за невиконання чи неналежне виконання прийнятих на себе зобов`язань за цим договором. Цей договір не впливає на чинність положень договору поставки щодо відповідальності покупця. Вимога про сплату штрафних санкцій за договором може бути пред`явлена кредитором до основного боржника та/або нового божника як солідарних боржників.
 
З моменту укладення вказаного договору відповідачі частково погасили суму боргу в розмірі 2 724 246,74 грн, що складається: з оплати в грошовому виразі 949 169,08 грн (670 179,08 грн + 278 990,00 грн), часткового повернення товару на суму 1 302 675,84 грн та взаємозаліку в розмірі 472 401,81 грн (4 33 305,81 грн + 39 096,00 грн). 
 
Проте зобов`язання в повному обсязі відповідачі не виконали.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. 
 
За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої-третьої та п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Згідно зі статтею 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
 
Таким чином, у разі переведення боргу, відбувається заміна боржника у відповідному зобов`язанні, в наслідок чого старий боржник звільняється від обов`язків у відповідному зобов`язанні, а новий боржник їх набуває.
 
При  цьому кредитор і суть самого зобов`язання залишається незмінними.
 
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 627, частина перша статті 628 ЦК України).
 
Отже, сторони на власний розсуд визначають умови договору та можуть відступити від загальних правил встановлених цивільним кодексом для правочину певного виду, при цьому включити в однин договір норми різних договорів.
 
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо.
 
Крім того, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 ЦК України).
 
Згідно з вимогами статті 546, частин першої і другої статті 543 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. У разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.
 
Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
 
Згідно з вимогами частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову ТОВ «Нокіан Шина», суд першої інстанції, з висновками якого у нескасованій частині погодився й суд апеляційної інстанції, всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно виходив із того, що відповідачі належним чином не виконали своїх грошових зобов`язань за договором № 12/06/12, тому з них на користь позивача підлягає стягненню сума боргу у розмірі 6 560 744,99 грн. 
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову  ОСОБА_1 , суд правильно виходив із того, сторонами під час укладення договору про переведення боргу                    від 12 грудня 2012 року № 12/06/12 на власний розсуд шляхом вільного волевиявлення визначено його умови, зокрема й ті, що відображені в пунктах 1.4, 2.1, 3.2.2, 4.2 вказаного договору, сторонами вчинено дії на виконання умов цього договору, тому підстав для визнання зазначених пунктів договору недійсним немає.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ТОВ «Ойл-Шина»  на користь ТОВ «Нокіан Шина» заборгованості за договором про переведення боргу  та закриваючи провадження у справі в цій частині на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України 2004 року, апеляційний суд правильно виходив із того, що позовні вимоги  ТОВ «Нокіан Шина» до ТОВ «Ойл-Шина» про стягнення заборгованості за договором про переведення боргу не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Доводи касаційної скарги про те, що пункти 1.4, 2.1, 3.2.2, 4.2 договору від 12 грудня 2012 року № 12/06/12 в частині солідарного обов`язку ОСОБА_1 та ТОВ  «Ойл-Шина» щодо повернення боргу не відповідають вимогам пунктів 1, 3, 4 статті 203 ЦК України, нівелюють сутність договору про переведення боргу, а тому підлягають визнанню недійсними, Верховний Суд відхиляє з огляду на наступне.
 
У силу статей 626, 627, 628 ЦК України зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
У пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України закріплено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства 
 
Статтею 6 ЦК України передбачено право сторін укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного судочинства; сторони мають право відступити в договорі від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або суті правовідносин.
 
Таким чином, суперечність правочину актам законодавства як підстава його недійсності повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним правочином (чи його змістом) імперативного характеру законодавства чи укладення певного правочину всупереч змісту чи суті правовідносин сторін. Саме по собі відступлення сторонами від  положень законодавства, регулювання їх іншим чином, не свідчить про суперечність змісту правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.
 
Водночас зі змісту статті 543 ЦК України вбачається, що солідарний обов`язок боржників може виникати, зокрема і на підставі договору.
 
Доводи касаційної скарги про те, що наявність у тексті договору від 12 червня 2012 року № 12/06/12 умов, що відображені в пунктах 1.4, 2.1, 3.2.2, 4.2, які передбачають збереження дії боргового зобов`язання для первісного кредитора за умови переведення боргу та його солідарну відповідальність за переведеним боргом прямо суперечить змісту імперативної статті 520 ЦПК України, що відповідно до норм частини першої статті 215 ЦПК України є підставою для визнання вказаних умов договору недійсними, Верховний Суд також відхиляє, з огляду на те, що вони по свої суті зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником норм чинного цивільного законодавства України. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_1 припинив свою діяльність як суб`єкт підприємницької діяльності, то його зобов`язання за укладеним договором згідно з частиною третьою статті 205 ГК України також припинилися, є безпідставними, оскільки за змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» у випадку припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 12-294гс18.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення вказаного позову та не дають підстав вважати, що судам порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційній скарзі заявники.
 
Таким чином, касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2016 року у нескасованій частині і рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року- без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Щодо поновлення виконання оскаржуваних судових рішень 
 
Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Оскільки виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 квітня 2016 року, то воно підлягає поновленню з огляду на закінчення розгляду цієї справи касаційним судом.
 
Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представників ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.
 
Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2016 року                      у нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Чернівецької області                          від 17 березня 2016 рокузалишити без змін.
 
Поновити виконання рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 13 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області                     від 17 березня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий | О. В. Ступак
Судді: | І. Ю. Гулейков
| А. С. Олійник
| С. О. Погрібний
| Г. І. Усик