Постанова

29 серпня 2019 р.
м. Київ
провадження № 51-8089ск 17
Суддя касаційного кримінального суду другої палати у складі Верховного Суду ОСОБА_1 , розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_2 в інтересах засудженого ОСОБА_3 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 7 лютого 2019 року та ухвалу Вінницького апеляційного суду від 7 травня 2019 року.
 
Суть питання та встановлені судом обставини

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 7 лютого 2019 року відмовлено у задоволенні клопотання про скасування постанови слідчого про накладення арешту на нерухоме майно.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 7 травня 2019 року рішення місцевого суду залишено без змін.
 
Мотиви суду 
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках – на касаційне оскарження судового рішення.
В рішенні Конституційного Суду України від 12.06.2012 року №13-рп/2012 зазначено, що встановлюючи обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень, законодавець повинен керуватися такою складовою принципу верховенства права, як пропорційність. За правовою позицією Конституційного Суду України обмеження прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним.
Отже, Конституцією України допускається можливість обмеження права на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду, однак воно не може бути свавільним та несправедливим. Таке обмеження має встановлюватися виключно Конституцією та законами України; переслідувати легітимну мету; бути обумовленим суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційним та обґрунтованим. 
Пунктом 9 Перехідних положень КПК визначено, що  арешт майна застосований під час дізнання та досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до моменту його скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Відповідно до ч. 2 ст. 383 КПК України (в редакції яка діяла на час накладення арешту) у касаційному порядку також можуть бути перевірені вироки місцевих судів, постанови (ухвали) цих судів у справах про застосування примусових заходів виховного чи медичного характеру, інші постанови (ухвали),  які перешкоджають подальшому провадженню у справі, ухвали апеляційного суду, постановлені щодо цих вироків, постанов (ухвал), крім випадків, коли апеляційною інстанцією зазначені рішення скасовано, а справу направлено на нове розслідування чи новий судовий розгляд, а також ухвали апеляційного суду, постановлені ним в апеляційному порядку щодо видачі особи (екстрадиції).
Питання, які виникають під час та після виконання вироку, вирішуються судом за правилами розділу V Глави 33 КПК України (в редакції 1960 року) "Виконання вироку, ухвали і постанови суду" і порядок їх вирішення врегульовано в статті 409 цього Кодексу. Разом з тим, оскарження зазначених судових рішень в касаційному порядку не передбачено.
Відповідно до ч. 2 ст. 388 КПК України (в редакції 1960 року), справа не витребовується, якщо скарга, відповідно до вимог ст. 383 КПК України в редакції 1960 року, не може бути предметом розгляду суду касаційної інстанції.
З огляду на викладене, керуючись статтями 383,388 КПК України (в редакції 1960 року), суддя вважає, що слід відмовити у витребуванні справи для перевірки в касаційному порядку.
 
З цих підстав суддя постановив:
 
Відмовити захиснику ОСОБА_2 у витребуванні справи щодо ОСОБА_3 для перевірки в касаційному порядку. 
Постанова оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                                       ОСОБА_1