Постанова
Іменем України
15 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 678/285/16
провадження № 61-34201св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2017 року у складі судді Ходоровського І. Б. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів Купельського А. В., Спірідонової Т. В., Янчук Т. О.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі -                         ПАТ «ПриватБанк», банк), в якому просив: визнати неправомірними дії               ПАТ КБ «ПриватБанк» по збільшенню з 09 січня 2009 року процентної ставки за користування кредитом за кредитним договором від 07 квітня 2008 року; визнати недійсною з 09 січня 2009 року умову пункту 2.3.3 вказаного договору в частині щодо такої події як право Банка при виникненні кожної з наступних подій, зокрема, відмови позичальника в оформленні (переоформленні) якого-небудь із договорів, договорів іпотеки, поруки, договорів страхування, згідно пункту 2.2.7 даного договору згідно статті 651 ЦК України здійснити одностороннє розірвання договору з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок неправомірно нарахованої процентної ставки за користування кредитом та нарахувати проценти по цьому кредитному договору у попередній сумі, зазначеній при укладенні кредитного договору; визнати нікчемним пункт 2.3.1 цього договору, укладеного між позивачем та банком; стягнути з банку на користь позивача моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.
Позов мотивовано тим, що 07 квітня 2008 року між позивачем та банком  укладено кредитний договір на строк до 07 квітня 2028 року у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 25 500 доларів США на наступні цілі: у розмірі 21 000 доларів США на споживчі цілі, у розмірі 420 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 120 доларів США - страхування майна, 105 доларів США - особисте страхування, а також у розмірі 4500 доларів США - на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу.
З 01 лютого 2009 року, всупереч частини другої статті 1056 ЦК України, банк в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки без погодження та повідомлення позичальника, що тягне за собою нікчемність підпункту 2.3.1 пункту 2.3 кредитного договору на підставі частини третьої статті 1056            ЦК України, оскільки право банку збільшувати розмір відсоткової ставки в односторонньому порядку є нікчемною з 09 січня 2009 року і процентна ставка повинна залишатись без зміни.
Підпункт 2.3.3. пункту 2.3 кредитного договору носить дискримінаційний характер, оскільки передбачає розірвання договору кредитором в разі відмови позичальника від укладення договорів іпотеки, поруки, страхування з надсиланням позичальнику відповідного повідомлення, тому така умова є недійсною.
Банк немає права в односторонньому порядку збільшувати встановлений договором розмір процентів, така умова договору є нікчемною.
У зв`язку з неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 зазнав фізичних і душевних страждань, які виразились у порушенні його звичайного способу життя, оскільки після звільнення з лав Збройних сил України, як інвалід війни 3 групи і повернення із зони АТО ще не адаптувався, перебував на стаціонарному лікуванні, а зневажливе ставлення працівників банку його пригнічує, банк безпідставно підняв відсоткову ставку за договором, не реагував на його заяви, відмовляв у зверненнях, що завдало йому моральної шкоди, розмір якої останній визначив в суму 20 000 грн.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Летичівського районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду мотивовані тим, що якщо умовами кредитного договору передбачається право Банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення Банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення Банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».
Рішення про збільшення процентної ставки за кредитом прийнято банком до набрання чинності вищевказаним Законом, позичальника повідомлено про зміну умов договору у передбаченому кредитним договором порядку (шляхом відправлення на його адресу письмового повідомлення), у зв`язку з чим позов є необґрунтованими і задоволенню не підлягає. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та залишити позов без розгляду.  
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що до початку судового розгляду справи, призначеного апеляційним судом на 23 травня 2017 року об 11:00 год, позивач в день судового засідання подав до канцелярії суду заяву про залишення його позову без розгляду і просив з цих підстав скасувати рішення суду першої інстанції. Разом з тим, в порушення норм процесуального права, за наявності заяви про залишення позову без розгляду, апеляційний суд розглянув справу за апеляційною скаргою позивача по суті і залишив рішення суду першої інстанції без змін. Заявник вважає, що за наявності заяви про залишення позову без розгляду суд апеляційної інстанції не мав права розглядати справу по суті, оскільки процесуальний закон містить обов`язок суду за таких умов скасувати рішення суду першої інстанції і залишити позов без розгляду.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року         № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
На підставі наведених норм, касаційні скарги разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.
 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки.
Згідно із частиною першою статті 651 ЦК Українизміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12 грудня 2008 року            № 661-VI (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 09 січня 2009 року, положення ЦК України доповнено статтею 1056-1, частиною другою якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. 
Наведена редакція статті 1056-1 ЦК Українибула чинною до 16 жовтня           2011 року. 
З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ.
У справі, яка є предметом перегляду судами встановлено, що пунктом 2.3.1 укладеного між сторонами кредитного договору від 07 квітня 2008 року обумовлено, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більш ніж на 10 % порівняно з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в межах кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.
Відсоткова ставка за укладеним між сторонами кредитним договором змінювалась таким чином: 10 квітня 2008 року - 12,00%; 13 жовтня 2008 року - 15,12%; 12 липня 2010 року - 14,62%; 21 серпня 2014 року - 0,00%; 18 вересня 2015 року - 14,62%.
Рішення про збільшення розміру процентів прийнято банком 29 вересня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку».
В подальшому, зміна відсоткової ставки відбувалась, шляхом укладення               12 липня 2010 року додаткової угоди до кредитного договору, яка підписана ОСОБА_1 , у якій сторонами встановлено, що починаючи з 12 липня          2010 року новий розмір річної відсоткової ставки складає 14,62%. Умови договору, що не були змінені додатковою угодою, залишаються незмінними і сторони підтверджують обов`язковість для них таких умов. Додаткова угода є невід`ємною частиною кредитного договору і набирає чинності з моменту підписання її сторонами.
Установивши, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору (пункт 2.3.1) передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, рішення про збільшення процентної ставки за кредитом прийнято банком і частина таких збільшень мало місце до набрання чинності Законом №661-VІ, а в подальшому, під час дії вказаного закону, підвищення процентної ставки відбувалось шляхом укладення сторонами додаткової угоди, про відповідні підвищення процентної ставки позичальник повідомлявся у передбаченому кредитним договором порядку (шляхом направлення на його адресу письмового повідомлення), суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, умов укладеного між сторонами договору, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. 
Доводи касаційної скарги позивача про нерозгляд апеляційним судом поданої ним на стадії апеляційного розгляду справи заяви про залишення позову без розгляду та обов`язок апеляційного суду, за умов подання такої заяви скасувати рішення суду першої інстанції і залишити позов без розгляду, ґрунтуються на неправильному трактуванні норм процесуального права, що стосуються інституту залишення позову без розгляду, не можуть бути підставою для скасування правильних по суті судових рішень та не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки пунктом 4 частини першої статті 307 та частиною першої статті 310 ЦПК України (в редакції, чинній на момент апеляційного розгляду справи), на які посилався у заяві позивач, врегульовано лише ті випадки, коли обставини, передбачені статтею 207           ЦПК України (у цій же редакції), виникли до або під час розгляду справи в суді першої інстанції. 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що на стадії апеляційного розгляду позивачеві не надано право заявляти клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, таке право він може реалізувати лише під час розгляду справи в суді першої інстанції до ухвалення судом рішення.
Відповідно до статті 310 ЦПК України (в редакції, чинній на моментапеляційного розгляду справи), якою передбачена можливість закриття провадження у справі та залишення позову без розгляду, позов не може бути залишений без розгляду судом апеляційної інстанції за заявою позивача, оскільки він вже вирішений по суті шляхом ухвалення рішення судом першої  інстанції.
Позовну заяву на стадії апеляційного розгляду справи можна залишати без розгляду лише у разі встановлення апеляційним судом передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Принцип диспозитивності реалізується сторонами на стадії апеляційного розгляду відповідно до статті 306 ЦПК України 2004 року, згідно з якою в апеляційному суді позивач має право відмовитися від позову, а сторони укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.
В даному випадку заяву про залишення позову без розгляду під час розгляду справи судом першої інстанції позивач не подавав, а судом апеляційної інстанції не було встановлено передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Летичівського районного суду Хмельницької області від 27 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 23 травня 2017 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська