Постанова
іменем України 
 
24 липня 2019 року
м. Київ
справа № 520/2531/16
провадження № 51-1040 км 19 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                  ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
за участю секретаря 
судового засідання                        ОСОБА_4 ,
прокурора                                        ОСОБА_5 ,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12015160200000458, щодо 
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, жителя АДРЕСА_1 , такого, що не має судимості,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 Кримінального кодексу України  (далі – КК).  
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Київський районний суд м. Одеси вироком від 27 вересня 2017 року визнав винуватим і засудив  ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 415 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК (в редакції Закону від 26 листопада 2015 року № 838-VIII)  ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 28 вересня 2015 року по 08 грудня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвалено стягнути з  ОСОБА_7 :
- на користь ОСОБА_8 150 000 грн моральної шкоди;
- на користь держави 2457,60 грн витрат на проведення експертиз.
Одеський апеляційний суд ухвалою від 05 лютого 2019 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишив без змін, а скарги захисників ОСОБА_9 та ОСОБА_6 - без задоволення. 
За вироком суду  ОСОБА_7 визнано винним і засуджено за те, що він, будучи військовослужбовцем Збройних Сил України (далі – ЗСУ) та перебуваючи у штаті військової частини НОМЕР_1 , за обставин, детально викладених у вироку, 27 вересня 2015 року приблизно о 19 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем VOLKSWAGEN TRANSPORTER р. н.  НОМЕР_2 , зареєстрованим за підрозділом Міністерства оборони України, здійснював рух по просп. Григор`ївського Десанту в м. Южному Одеської області з боку просп. Леніна в напрямку вул. Хіміків і, грубо порушивши вимоги п.п. 1.5, 2.3 «б», 18.1, 18.4 Правил дорожнього руху, поблизу будинку № 26 на просп. Григор`ївського Десанту скоїв наїзд передньою лівою частиною кузову автомобіля на малолітнього пішохода ОСОБА_10 , 2004 року народження, який перетинав проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу зліва направо відносно напрямку руху автомобіля. 
У результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, від яких  помер.
Вимоги касаційних скарг і узагальнені доводи осіб, які  їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить вимогу про скасування оскаржених судових рішень та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості останнього в суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Вважає, що орган досудового розслідування дії засудженого кваліфікував неправильно, що потягнуло за собою неправильне визначення підслідності цього кримінального провадження, а тому всі зібрані під час досудового розслідування докази є недопустимими. На думку захисника, суд апеляційної інстанції не врахував доводів, викладених у  його апеляційній скарзі щодо безпідставного засудження  ОСОБА_7 , не спростував їх. Розгляд справи в суді апеляційної інстанції здійснювався незаконним складом суду. 
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_6 .
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення у межах касаційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через однобічність, неповноту досудового розслідування та судового розгляду, невідповідність висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, захисник заперечує правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, достовірність доказів, а також посилається на однобічність, неповноту досудового розслідування та судового розгляду, тоді як їх перевірка на підставі ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесена.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який його засуджено, суди зробили на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства, що у судових рішеннях докладно мотивовано. 
Зокрема, винуватість  ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК, підтверджується наданими у судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 (були в салоні автомобіля під керуванням ОСОБА_7 під час вчинення злочину), свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (бачили, як на пішохідному переході потерпілого ОСОБА_10 збив автомобіль), а також свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .
Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються, зокрема, даними службового листа від 28 березня 2017 року № 1711/1 (згідно з якими ОСОБА_7 станом на 27 вересня 2015 року мав статус військовослужбовця ЗСУ, автомобіль VOLKSWAGEN TRANSPORTERр. н.  НОМЕР_2 мав статус військового з обмеженим правом його використання поза межами зони проведення Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей), даними протоколів оглядів трупа, місця події та транспортного засобу, слідчих експериментів як за участі засудженого, так і свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , даними висновків судово-медичних, судових автотехнічної та транспортно-трасологічної експертиз тощо.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість  ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 415 КК, повністю доведено і його дії кваліфіковано правильно.
Доводи захисників  ОСОБА_7 з питань додержання під час судового провадження норм права та законності засудження останнього, аналогічні доводам у касаційній скарзі захисника ОСОБА_6 , перевірялись апеляційним судом, який залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони захисту, належним чином умотивувавши своє рішення. 
Зокрема, з матеріалів справи видно, що орган досудового розслідування дії  ОСОБА_7 кваліфікував за ч. 2 ст. 286 КК, і постановою в.о. прокурора області молодшого радника юстиції ОСОБА_19 від 12 жовтня 2015 року в межах його повноважень було доручено проведення досудового розслідування за такою правовою кваліфікацією слідчому управлінню ГУМВС України в Одеській області.
До суду було передано обвинувальний акт за обвинуваченням  ОСОБА_7 саме за ч. 2 ст. 286 КК, оскільки дані про перебування  ОСОБА_7 на момент вчинення злочину у статусі військовослужбовця, а також про наявність у керованого ним автомобіля статусу військового достеменно було підтверджено тільки під час судового розгляду. До цього матеріали провадження містили інформацію про те, що громадянин  ОСОБА_7 військової служби у військовій частині НОМЕР_1 не проходив (відповідь начальника управління персоналу – заступника начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_20 від 29 вересня 2016 року № 116/9/5/11864), а також про те, що документи, які посвідчують ОСОБА_7 як військовослужбовця ЗСУ, посадовими особами військової частини офіційно не надавались та їх походження командуванню військової частини НОМЕР_1 невідомо (відповідь начальника управління персоналу – заступника начальника штабу ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_20 від 13 грудня 2016 року № 116/9/5/15006).
Лише після підтвердження під час судового розгляду вищезазначених даних прокурор, керуючись положеннями ст. 338 КПК, змінив правову кваліфікацію інкримінованого ОСОБА_7 кримінального правопорушення з ч. 2 ст. 286 на ч. 1 ст. 415 КК.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про те, що проведення досудового розслідування слідчим управлінням ГУМВС України в Одеській області не перешкодило суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, оскільки докази в цьому кримінальному провадженні було здобуто законним шляхом уповноваженими на те особами.
Розподіл матеріалів кримінального провадження щодо ОСОБА_7 відбувався відповідно до вимог ст. 35 КПК. Усупереч доводам у касаційній скарзі захисника, даних, які би свідчили про незаконність складу суду в суді апеляційної інстанції в матеріалах справи не встановлено.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Оскільки закон України про кримінальну відповідальність застосовано правильно, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, допущених у кримінальному провадженні судами першої та апеляційної інстанцій, не виявлено, тому законних підстав для скасування постановлених щодо засудженого  ОСОБА_7 оскаржених судових рішень за доводами, наведеними у касаційній скарзі його захисника ОСОБА_6 , Верховний Суд не вбачає.
За таких обставин подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 437, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 05 лютого 2019 року щодо  ОСОБА_7  залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1                                    ОСОБА_2                          ОСОБА_3