Постанова          
Іменем України
12 червня 2019 року 
м. Київ
справа № 521/7395/17
провадження № 61-16741св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Висоцької В. С.,
суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Сердюка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), 
учасники справи:
позивач - Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 02 серпня 2017 року у складі судді Сегеди О. М. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2017 року Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про виселення.
Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок на АДРЕСА_1 належить до комунальної власності міста Одеси та перебуває в оперативному управлінні Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради.
Раніше у квартирі АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_2 , на ім`я якого було відкрито особовий рахунок.
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті у спірній квартирі проживає  без реєстрації та правовстановлюючих документів ОСОБА_1 . Спірна квартира не приватизована та належить органу місцевого самоврядування.
ОСОБА_1 19 січня 2017 року вручено припис КП «ЖКС «Хмельницький» про звільнення самовільно зайнятої квартири, проте припис відповідач не виконала та не звільнила спірне приміщення, про що 20 квітня 2017 року складено відповідний акт.
На підставі викладеного Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради просила виселити ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 02 серпня          2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки            від 20 вересня 2017 року, позов задоволено. 
Виселено ОСОБА_1 із займаного житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1  без надання іншого жилого приміщення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради судовий збір в розмірі 1 600 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 без реєстрації та правовстановлюючих документів мешкає у квартирі АДРЕСА_1 , тому відповідно до частини третьої             статті 116 ЖК Української РСР підлягає виселенню з цього приміщення.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду, а також зазначив, що суд першої інстанції, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом надана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що зібраними у справі доказами підтверджено факт проживання відповідача разом з   ОСОБА_2                    з червня 1991 року на законних підставах у спірній квартирі, тому відсутні підстави для її виселення з цього житлового приміщення.
Суди не дали належної правової оцінки рішенню Малиновського районного суду міста Одеси від 02 червня 2009 року, яким підтверджено факт постійного проживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 з 1991 року, а не після смерті               ОСОБА_2 
Так, ОСОБА_2 проживав у спірній квартирі на законних підставах, оскільки ще 09 березня 1972 року отримав ордер на зайняття цього приміщення, а ОСОБА_1 проживала з ним однією сім`єю та вела спільне господарство, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, тому вона відповідно до статті 64 ЖК Української РСР нарівні з наймачем користується усіма правами та несе усі обов`язки.
Відповідач сплачує квартплату та комунальні платежі, іншого житла не має. Суди безпідставно не застосували норми статей 103, 104, 106 ЖК Української РСР та не захистили право відповідача як члена сім`ї наймача на користування займаним житлом. 
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористалися своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду                      від 06 червня 2019 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що в квартирі АДРЕСА_1 проживав без реєстрації ОСОБА_2 , наім`я якого було відкрито особовий рахунок.
Вказана квартира не приватизована та є власністю органу місцевого самоврядування, що підтверджується листом КП «ЖКС «Хмельницький»         від 20 січня 2017 року.
Згідно з листом КП «ЖКС «Хмельницький» від 20 січня 2017 року               ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Суди встановили, що після смерті ОСОБА_2 у спірній квартирі мешкає без реєстрації та правовстановлюючих документів ОСОБА_1 , про що дільницею № 3 КП ЖКС «Хмельницький» складено відповідний акт                   від 19 січня 2017 року.
КП «ЖКС «Хмельницький» вручило ОСОБА_1 припис 19 січня           2017 року про звільнення самовільно зайнятого приміщення - квартири               АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 припис КП «ЖКС «Хмельницький» від 19 січня 2017 року не виконала та спірне приміщення не звільнила, про що 20 квітня 2017 року КП ЖКС «Хмельницький» складено відповідний акт.
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 02 червня            2009 року у справі № 2о-115/2009, яке набрало законної сили, встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та станом на 13 листопада 1991 року.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, право власності на квартиру   АДРЕСА_1 не зареєстровано.
Згідно з довідкою від 20 квітня 2017 року, виданою сектором обліку та розподілу житла Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, ОСОБА_1 на квартирному обліку Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради не перебуває.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню частково.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Право на житло гарантовано статтею 47 Конституції України. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частинами першою та другою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Звертаючись до суду з позовом, Малиновська районна адміністрація Одеської міської ради вказувала, що ОСОБА_1 самовільно (без згоди власника), без реєстрації та правовстановлюючих документів вселилася до квартири АДРЕСА_1 .
Заперечуючи проти позову, відповідач вказувала на те, що вона вселилася у спірне жиле приміщення за згодою ОСОБА_2 , який проживав у цій квартирі на підставі ордера від 09 березня 1972 року та з яким вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вела спільне господарство. ОСОБА_1 також вказувала, що сплачує квартплату та комунальні платежі, іншого житла не має. 
У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Проте, суди на вказані доводи відповідача не звернули уваги та не спростували їх належними та допустимими доказами.
Так, суди встановили факт смерті ОСОБА_2 на підставі листа               КП «ЖКС «Хмельницький» від 20 січня 2017 року, проте належним доказом смерті особи є свідоцтво про смерть, яке у матеріалах справи відсутнє. При цьому, відповідач під час розгляду справи заперечувала факт смерті ОСОБА_2 .
Разом з тим, встановлення цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.
Задовольняючи позов, суди зазначили про порушення відповідачем частини третьої статті 116 ЖК Української РСР під час вселення у спірну квартиру.
У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Разом з тим, суди залишили поза увагою, що заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 02 червня 2009 року у справі № 2о-115/2009, яке набрало законної сили, встановлено, що з червня                    1991 року по 05 лютого 2004 року та по теперішній час (час ухвалення судового рішення) ОСОБА_1 проживає в квартирі   АДРЕСА_1 , проте за вказаною адресою не зареєстрована.
Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 зверталася до відділення громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Хмельницького ВМ Малиновського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області про реєстрацію її місця проживання в квартирі АДРЕСА_1 . Відповідно до службової відмітки на заяві для реєстрації за місцем проживання ДЕЗ «Бугаївський» у м. Одесі (дільниця № 3) не заперечував проти реєстрації ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .
Однак, суди дійшли передчасного висновку, що вселення відповідача є самоправним, оскільки такі доводи не підтверджені зібраними у справі доказами.
Крім того, суди на вищевказані обставини уваги не звернули, не дали їм належну правову оцінку в сукупності з іншими доказами.
Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. 
Таким актом національного законодавства України є зокрема Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод.
Право на повагу до приватного і сімейного життя закріплено                                   у статті 8 Конвенції.
Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
Європейський суд з прав людини зауважив, що концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).
Проте суди залишили поза увагою, що позивач не аргументував ні мету, яку він переслідував, подавши позов про виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення, ні співрозмірність такого виселення відповідній меті. 
Також суди не встановили, чи має відповідач інше місце проживання, а також не перевірили, чи має вона місце реєстрації .
Обґрунтування пропорційності виселення Європейський суд з прав людини вважає обов`язковою умовою належного застосування статті 8 Конвенції (рішення від 14 грудня 2017 року у справі «Дакус проти України»).
Разом з тим, викликає обґрунтовані сумніви пропорційність мети виселення відповідача без надання їй  іншого житлового приміщення, з урахуванням того, що наявність у неї іншого житла суди не встановили.
Дійшовши висновку, що вселення не відповідало чинному законодавству, подальше проживання відповідача у спірній квартирі є безпідставним та не ґрунтується на нормах ЖК Української РСР, суди жодним чином не врівноважили його з аргументами відповідача, що цей захід (виселення без надання іншого жилого приміщення) покладе на неї надмірний тягар.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи    в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 02 серпня                    2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 07 лютого 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. С. Висоцька
Судді                                                                                                 А. І. Грушицький 
І. В. Литвиненко
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська