Постанова
Іменем України        
 
14 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 475/965/16-ц
провадження № 61-33222св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Маринівська сільська рада Доманівського району Миколаївської області,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2017 року у складі судді: Вадовської А. В. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Маринівська сільська рада Доманівського району Миколаївської області, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання недійсним дубліката договору купівлі-продажу житлового будинку, який має силу оригіналу.
 
Позов мотивований тим, що 08 серпня 2001 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу жилого будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 . Будинок належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 16 травня 1997 року за реєстровим № 159. На момент укладення договору між сторонами була досягнута згода з усіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку, а саме: укладений договір купівлі-продажу будинку, проведений розрахунок за ним, продавцем переданий, покупцем прийнятий житловий будинок. Договір був зареєстрований Вознесенською універсальною товарно-сировинною біржею «Південь» 08 серпня 2001 року за № 93. Наразі позивач дізнався, що укладений між ним та ОСОБА_2 договір є недійсним, оскільки не був посвідчений нотаріально.
 
Вказував, що на цей час посвідчити договір нотаріально ОСОБА_1 не має змоги, оскільки угода зареєстрована у Вознесенському МБТІ, оригінал свідоцтва про право власності на житловий будинок ОСОБА_2 передане до Вознесенської універсальної товарно-сировинної біржі «Південь».
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 пред`явив позов до колишньої дружини ОСОБА_3 - відповідача у цій справі, про поділ майна подружжя. У судове засідання з розгляду справи про поділ майна подружжя ОСОБА_3 надала дублікат договору купівлі-продажу від 08 серпня 1992 року, посвідчений секретарем Маринівської сільської ради Доманівського району, укладеного нібито між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
Позивач ОСОБА_1 вважав недійсним зазначений дублікат договору купівлі-продажу з тих підстав, що: станом на 08 серпня 1992 року відповідачеві ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було лише 15 років; станом на 08 серпня 1992 року відповідач не була і не могла бути ОСОБА_3 , оскільки дошлюбне її прізвище ОСОБА_3 , а шлюб між ними зареєстрований лише 18 листопада 1998 року; 08 серпня 2001 року ОСОБА_2 при укладенні угоди з позивачем надав Вознесенській універсальній товарно-сировинній біржі оригінал свідоцтва про право власності на житловий будинок, тобто саме він, а не ОСОБА_3 був власником будинку.
 
ОСОБА_1 просив:
визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за № 93 від 08 серпня 2001 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;
визнати недійсним дублікат, що має силу оригіналу, договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року, позов задоволено. 
 
Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 08 серпня 2001 року у м. Вознесенськ Миколаївської області та зареєстрований Вознесенською універсальною товарно-сировинною біржею «Південь» за № 93. Визнано недійсним дублікат, що має силу оригінала, виданий секретарем виконкому Маринівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області ОСОБА_4 09 червня 2015 року за № 57, договору-купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 08 серпня 1992 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрованого за № 210. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що покупець ОСОБА_1 повністю виконав умови договору купівлі-продажу жилого будинку, сплатив за придбане майно 800 грн, зареєструвався у спірному будинку, що підтверджене виписками з погосподарських книг, де проживав разом з дружиною ОСОБА_3 та дітьми, договір відповідно до частини 2 статті 227 ЦК УРСР зареєстрований у ВМБТІ. На сьогодні посвідчення договору у нотаріальному порядку є неможливим через реєстрацію у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень права власності на спірний будинок відповідачем ОСОБА_3 на підставі дублікату договору купівлі-продажу будинку, виданого секретарем виконавчого комітету Маринівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області ОСОБА_4 09 червня 2015 року за реєстровим № 57. У зв`язку із цим суди зробили висновок про наявність підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 08 серпня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Посилання відповідача про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду суд першої інстанції відхилив, оскільки позивач про існування дублікату договору купівлі-продажу, нібито укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , дізнався лише під час розгляду справи за його позовом про поділ майна подружжя, тобто після 28 серпня 2015 року, тому строк ним не пропущений.
 
Задовольняючи позовну вимогу про визнання недійсним дубліката договору купівлі-продажу житлового будинку, який має силу оригіналу, суд першої інстанції під час розгляду справи з пояснень секретаря виконкому Маринівської сільської ради ОСОБА_4., встановив, що вона помилково видала ОСОБА_3 зазначений дублікат. Договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не укладався та не посвідчувався у Маринівській сільській раді, тобто, дублікат виданий на підтвердження угоди, якої ніколи не було. Разом із тим судом встановлено, що на підставі зазначеного дубліката відповідач ОСОБА_3 15 червня 2015 року зареєструвала за собою право власності на житловий будинок, а 21 листопада 2016 року на земельну ділянку, на якій він розташований, тим самим порушила гарантоване законом право власності на будинок позивача ОСОБА_1 . Тому суд першої інстанції зробив висновок, що порушене право ОСОБА_1 відповідно до статей 3, 15, 16, частини другої статті 386 ЦК України підлягає захисту шляхом визнання недійсним дубліката, що має силу оригінала, договору-купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , виданого 09 червня 2015 року за № 57.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції зробив висновок що на цей час майнові права на спірний будинок зареєстровані у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем, тому позивач позбавлений можливості нотаріального посвідчення угоди, що свідчить про ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення угоди. Позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення угоди, її виконання та обставин, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди. Оскільки угоду про набуття права власності на спірний будинок, відповідач не укладала і дублікат на підтвердження цієї угоди було видано у порушення вимог закону, проте такий документ став підставою для реєстрації речових прав на нерухоме майно, то його необхідно визнати недійсним, оскільки саме у такий спосіб, який передбачений статтями 3, 15, 16 ЦК України може бути ефективно захищено та відновлено права позивача на належний йому будинок.
 
Аргументи учасників справи
 
У серпні 2017 року  ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем не доведено обставин, передбачених частиною другої статті 47 ЦК УРСР, для визнання договору дійсним, оскільки позивач не надав доказів виконання договору, а також не підтвердив факт звернення до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору. Зазначає, що будь-які права та інтереси ОСОБА_1 договором купівлі-продажу житлового будинку від 08 серпня 1992 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , не порушені, оскільки він не є стороною договору і відсутні підстави для визнання дійним договору купівлі-продажу житлового будинку за № 93 від 08 серпня 2001 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.
 
Рух справи
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що 08 серпня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1 . За умовами договору ОСОБА_2 за 800 грн продав, а ОСОБА_1 купив зазначений житловий будинок з господарськими будівлями. Сторони кожний зі свого боку виконали всі умови договору, що підтверджується письмовим договором № 93 від 08 серпня 2001 року, посвідченим Вознесенською універсальною товарно-сировинною біржею «Південь».
 
Право власності продавця ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 підтверджене свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим на підставі рішення виконкому Маринівської сільської ради від 16 травня 1997 року № 159.
 
08 серпня 2001 року договір купівлі-продажу будинку був зареєстрований у Вознесенському міжміському бюро технічної інвентаризації Миколаївської області, що підтверджене довідкою належності будівель домоволодіння АДРЕСА_1 , зареєстрованих інвентаризаційним бюро в реєстровій книзі домоволодінь під реєстровим № 170 кн. № 2, наявною в інвентарній справі.
 
Суди встановили, що згідно копії дублікату, що має силу оригіналу, договору купівлі-продажу житлового будинку, наданого Маринівською сільською радою, 08 серпня 1992 року у с. Маринівка Доманівського району ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 купила за 800 карбованців житловий будинок у АДРЕСА_1 . Договір 08 серпня 1992 року посвідчений секретарем виконавчого комітету Маринівської сільської ради, підписаний сторонами в присутності секретаря, особи громадян, що його підписали, встановлені, їх дієздатність перевірена. Договір зареєстрований у реєстрі за № 210.
 
Згідно пояснень секретаря виконкому Маринівської сільської ради ОСОБА_4 , вона помилково видала ОСОБА_3 зазначений дублікат. Договір купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ніколи не укладався та не посвідчувався у Маринівській сільській раді.
 
Згідно книги записів нотаріальних дій виконкому Маринівської сільської ради за період з 01 лютого 1992 року 10 грудня 1992 року, вбачається, що під реєстровим № 210 12 червня 1992 року посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку між колгоспом «Батьківщина» та ОСОБА_7 , а не ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як вказано у дублікаті.
 
Згідно виписок з погосподарських книг встановлено, що ОСОБА_3 разом з чоловіком ОСОБА_1 та дітьми проживала по АДРЕСА_1 , її дата народження у вказаних виписках зазначена 01 травня 1977 року.
 
Відповідно до копій паспорту позивача, будинкової книги та рішення Доманівського районного суду від 29 вересня 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений 18 листопада 1998 року. Дошлюбне прізвище відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_3 .
 
Звертаючись із позовом позивач вказував, що при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 були досягнуті усі істотні умови: підписаний договір, передані кошти за договором та будинок. Позивач після купівлі будинку, пересилився та проживав у ньому. На час укладення договору Закон України «Про товарну біржу» не передбачав обов`язкового нотаріального посвідчення, а тому і не був посвідчений. На цей час договір не може бути посвідчений, оскільки право власності за позивачем зареєстроване в МБТІ. Крім цього відповідач ОСОБА_3 зловмисно виготовила дублікат, що має силу оригіналу, договору купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , нібито укладеного між ОСОБА_2 та нею. Такий договір ніколи не укладався та не міг укладатися, оскільки відповідач ОСОБА_3 станом на 08 серпня 1992 року (дату нібито укладеного договору купівлі-продажу з нею) була неповнолітньою та незаміжньою, мала дівоче прізвище — ОСОБА_3 . На підставі вказаного дублікату відповідач ОСОБА_3 зареєструвала право власності на будинок за собою, що також є перешкодою для позивача у реєстрації права власності у державному реєстрі прав на нерухоме майно. Про виготовлення відповідачем ОСОБА_3 дублікату позивачеві стало відомо лише після пред`явлення 28 серпня 2015 року позову до неї про поділ майна подружжя.
 
У частинах першій, другій статті 227 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі продажу) передбачено, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.
 
Згідно частин першої, другої статті 47 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент укладення договору купівлі продажу) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди».
 
Задовольняючи позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 08 серпня 2001 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дійсним, суди не врахували, що факт реєстрації майнових права на спірний будинок у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем, не свідчить про ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення угоди. При цьому суди не встановили, що одна зі сторін правочину -  ОСОБА_2 чи ОСОБА_1 , ухилялася від нотаріального посвідчення угоди, чи взагалі одна зі сторін зверталися до нотаріуса для вчинення нотаріальної дії.
 
За таких обставин суди зробили неправильний висновок про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку за № 93 від 08 серпня 2001 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 161/3245/15-ц (провадження № 14-321цс18) зроблено висновок, що: «[…] недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними. Згідно зі статтею 53 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-XII) у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Видача дубліката втраченого або зіпсованого документа здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або зданих нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, дублікат втраченого або зіпсованого документа видається відповідно нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання. Аналогічні положення містяться і в Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (пункт 29), затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція), чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Отже дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин. Звертаючись до суду із вказаним позовом, ПАТ «ВіЕс Банк», правонаступником якого є АТ «Таскомбанк», просило визнати недійсним виданий нотаріусом дублікат договору купівлі-продажу, посилаючись на відсутність правових підстав для його видачі. Таким чином, оспорюваний дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили правочину, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору, та не може порушувати права позивача. Тому можливості визнання його судом недійсним у зв`язку з недотриманням Приватним нотаріусом встановленої процедури його видачі визначеної статтею 53 Закону № 3425-XII та Інструкцією жодним законом не передбачено».
 
Тому при задоволенні вимоги про визнання недійсним дубліката договору купівлі-продажу житлового будинку, який має силу оригіналу, суди не врахували, що дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили правочину, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору, та не може порушувати права позивача. Як наслідок, можливості визнання його судом недійсним жодним законом не передбачено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити, оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову задоволенні позову.
 
ОСОБА_3 було сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 212,65 та за подання касаційної скарги у розмірі 1 309,20 грн, а тому з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені судові витрати на сплату судового збору.
 
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.
 
Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Маринівська сільська рада Доманівського району Миколаївської області, про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання недійсним дубліката договору купівлі-продажу житлового будинку, який має силу оригіналу відмовити.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 13 червня 2017 року та ухвала апеляційного суду Миколаївської області від 17 липня 2017 року втрачають законну силу.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 521,85 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
В. І. Журавель
 
Є. В. Краснощоков