Постанова 
Іменем  України
 
03 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 541/3253/15-ц
 
провадження № 61-13859св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),
суддів: Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 липня  2016 року у складі судді Чернюка В. Д. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кузнєцової О. Ю., Хіль Л. М., Мартєва С. Ю., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання права на вклади в порядку спадкування, стягнення сум вкладів, відсотків, пені та трьох відсотків річних від суми боргу за договорами банківського вкладу.
 
Позов мотивовано тим, що 14 листопада 2007 року та 11 липня 2008 року між нею та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі начальника його Миргородського відділення ОСОБА_3 , укладено два договори на вклади Універсальний (без пролонгації), за якими вона передала банку кошти в доларах США строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладах 26 % річних. 
Крім того, протягом вересня 2007 року-лютого 2008 року між банком, в особі начальника його Миргородського відділення ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 , спадкоємцем якого вона є, було укладено ряд договорів на вклади Універсальний (без пролонгації), за якими останній передав банку готівкою різні суми у гривнях, доларах США та євро строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладам 25 % та 26 % річних. За життя ці вклади йому повернуті не були. 
Вказувала, що    ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, внаслідок чого відкрилася спадщина, яку вона належним чином прийняла.
Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 , уточнивши позовні вимоги, просила суд стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на її користь:
задоговором від 14 листопада 2007 року № 20/02-02/40 10 000 доларів США, що еквівалентно 234 900 грн, внесених в якості депозитного вкладу,         21 077,81 доларів США, що еквівалентно 495 117,76 грн - відсотки за договором, 1 825 доларів США, що еквівалентно 42 869,25 грн - пеня за несвоєчасне повернення коштів та 7 558,29 доларів США, що еквівалентно 177 544,23 грн - 3 % річних від простроченої суми; 
за договором від 11 липня 2008 року № 20/02-02/19 45 000 доларів США, що еквівалентно 1 057 050 грн, внесених в якості депозитного вкладу,                               87 156,99 доларів США, що еквівалентно 2 047 317,70 грн - відсотки за договором, 8 212,50 доларів США, що еквівалентно 192911,63 грн - пеня за несвоєчасне повернення коштів та 29 534,37 доларів США, що еквівалентно 693 762,35 грн - 3 % річних від простроченої суми. 
Також просила визнати за нею право на спадщину у вигляді грошових вкладів на ім`я    ОСОБА_4 , внесених до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», що знаходяться на вкладних рахунках: № НОМЕР_1 за договором на вклад «Універсальний» від 05 вересня 2007 року; № НОМЕР_5 за договором на вклад «Універсальний» від 05 вересня 2007 року;                                  № НОМЕР_3 за договором на вклад «Універсальний» від 14 листопада 2007 року; № НОМЕР_2 за договором на вклад «Універсальний»                  від 19 грудня 2007 току; № НОМЕР_4 за договором на вклад «Універсальний» від 07 лютого 2008 року; № НОМЕР_6 за договором на вклад «Універсальний» від 07 лютого 2008 року; стягнути з відповідача на її користь заборгованість по вказаним вкладам, з яких: кошти, внесені в якості вкладу, відсотки за договором, пеня за несвоєчасне повернення коштів та 3 % річних у загальному розмірі 8 042 521,37 грн.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області                від 28 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1                              15 677,98 доларів США в рахунок повернення депозитного вкладу за договором на вклад Універсальний (без пролонгації) від 14 листопада                      2007 року, що еквівалентно 368 239,30 грн; 69 849,37 доларів США в рахунок повернення депозитного вкладу за договором на вклад Універсальний (без пролонгації) від 11 липня 2008 року, що 1 640 599,30 грн. 
Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 право на вклади та на майнові права за договорами від 05 вересня 2007 року № 20/02-02/76; 05 вересня 2007 року № 20/02-02/74; 14 листопада 2007 року № 20/02-02/36; 19 грудня 2007 року № 20/02-02/82; 07 лютого 2008 року № 20/02-02/55; 07 лютого 2008 року                 № 20/02-02/43. 
Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 в рахунок повернення депозитних вкладів за вищезазначеними договорами                            56 000 доларів США, 16 000 євро та 50 000 грн; в рахунок відсотків -                                     7 566,65 доларів США, 2 172,29 євро та 6 744,24 грн; в рахунок 3 % річних від прострочених сум за цими договорами 14 647,21 доларів США, 4 325,83 євро та 13 100,09 грн, а всього стягнуто з відповідача на користь позивача за даними договорами 78 213,86 доларів США, що у гривневому еквіваленті на час звернення з цими вимогами в суд становить 2 023 971,11 грн;                            22 498,12 євро, що в гривневому еквіваленті на час звернення з цими вимогами становить 646 292,20 грн, та 69 844,33 грн. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Частково задовольняючи позов  ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що договори на вклади, другі примірники яких надано позивачем на підтвердження заявлених вимог, мають просту письмову форму й містять усі істотні умови, необхідні для договору такого виду, а саме: суму вкладу, розмір відсотків за користування вкладом, порядок їх нарахування і термін дії договору. Надані позивачем другі примірники прибуткових валютних та касових ордерів до укладених договорів на вклади відповідають вимогам Інструкції про касові операції у банках України. Отже, ці ордери є документами, які підтверджують внесення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 грошових коштів до банку, тобто письмова форма договору банківського вкладу є додержаною, тому ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зобов`язано повернути позивачу внесені нею та її спадкодавцем суми вкладів за договорами у тій валюті, в якій вони були внесені. 
Також у договорах на вклади не визначений розмір процентної ставки за користування грошовим вкладом після закінчення терміну їх дії у разі неналежного виконання зобов`язань за ними, не передбачено їх автоматичної пролонгації та зміни умов в односторонньому порядку. Отже, відсотки у розмірі 25 % річних та 26 % річних за договорами банківського вкладу мають бути нараховані протягом строку їх дії (6 місяців), а після закінчення строку вкладу, відсотки мають нараховуватися відповідно до рішень Комітету з управління активами та пасивами банку від 01 лютого 2007 року № 7/1 та від 02 березня 2010 року № 100302/РІ/1 у розмірі відсоткових ставок по рахунках фізичних осіб «До запитання» у відповідній валюті (з 01 квітня 2007 року 0,25 % річних у доларах США та євро,                          0,5 % річних у гривнях, з 02 квітня 2010 року 0,01 % річних у всіх валютах). Враховуючи вище викладене, з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню відсотки по вкладах.
Разом з тим у разі порушення банком обов`язку повернути вклад і нараховані проценти, з нього підлягають стягненню на користь вкладника проценти по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладникам, а також 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України.
При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення пені у розмірі 0,05 % від неповернутої суми вкладу за кожен день затримки відповідно до пункту 4.1 договорів від 14 листопада 2007 року № 20/02-02/40  та                   від 11 липня 2008 року № 20/02-02/19 суд виходив із норм статті 258 ЦК України про спеціальну позовну давність відносно стягнення пені в один рік.
Щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 0,05 % від неповернутих сум вкладів за кожен день затримки по договорах, укладених з ОСОБА_4 , то, виходячи з положень частини другої статті 1230 ЦК України, та у супереч вимогам статей 10, 60, 131 ЦПК України позивачем суду не надано належних і допустимих доказів того, що відповідна пеня була присуджена судом останньому за його життя, як спадкодавцю, і до неї, як до спадкоємця, перейшло право на стягнення такої пені у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.
РішенняМиргородського міськрайонного суду Полтавської області                   від 28 липня 2016 року в частині визначення розміру 3 % річних від суми неповернутого боргу, загальної суми боргу за договором та розміру судових витрат змінено.
Зменшенорозмір стягуваних за договором від 14 листопада 2007 року                 № 20/02-02/40 3 % річних з 2 500,24 доларів США до 1 185 доларів США, а загальну суму стягуваних коштів з 15 677,98 доларів США до                                    14 362,74 доларів США, що еквівалентно 337 347,36 грн.
Зменшенорозмір стягуваних за договором від 11 липня 2008 року                           № 20/02-02/19 3 % річних з 10 624,17 доларів США до 4 576,5 доларів США, а загальну суму стягуваних коштів з 69 849,7 доларів США до                                          63 801,17 доларів США, що еквівалентно 1 498 553,59 грн.
Зменшенорозмір стягуваних за договорами від 05 вересня 2007 року                    № 20/02-02/76; 05 вересня 2007 року № 20/02-02/74; 14 листопада 2007 року № 20/02-02/36; 19 грудня 2007 року № 20/02-02/82; 07 лютого 2008 року                № 20/02-02/55; 07 лютого 2008 року № 20/02-02/43 3 % річних з                               14 647,21 доларів США, 4 325,83 євро та 13 100,09 грн до 5 695,20 доларів США, 1 627,2 євро та 5 062,5 грн відповідно, а загальну суму стягуваних коштів з 78 213,86 доларів США, 22 498,12 євро та 69 844,33 грн до                           69 261,94 доларів США, що еквівалентно 1 626 801,93 грн, 19 799,49 євро, що еквівалентно 568,770 грн та 61806,74 грн відповідно.
Стягнуто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на користь  ОСОБА_1 у рахунок відшкодування судових витрат 2 188,16 грн.
В іншій частині рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 липня 2016 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру 3 % річних від суми неповернутого боргу, загальної суми боргу за договором та розміру судових витрат та погоджуючись з висновком міськрайонного суду у решті, виходив із того, що кошти за договорами банківського вкладу, які відповідають вимогам цивільного законодавства щодо їх форми та змісту, вкладникам у передбачені договором строки не повернуті, а тому підлягають стягненню на користь  ОСОБА_1  не може нести відповідальність за порушення працівниками банку Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами та інших внутрішніх банківських нормативних документів.
Судом першої інстанції стягнуто з відповідача неустойку за прострочення виконання зобов`язання в межах 12 місяців, що повною мірою узгоджується з вимогами норм цивільного законодавства.
Разом з тим, погоджуючись з висновком суду першої інстанції про необхідність стягнення з відповідача 3 % річних за час прострочення зобов`язання, апеляційний суд застосував до цих вимогпозовну давність у три роки, про що було заявлено відповідачем. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У листопаді 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу                                  № 541/3253/15-ц з Миргородського міськрайонного суду Полтавської області.
Зупинено виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 липня  2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2016 року до закінчення касаційного провадження.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання права на вклади в порядку спадкування, стягнення сум вкладів, відсотків, пені та відсотків річних від суми боргу за договором банківського вкладу призначено до судового розгляду.
 
У березні 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві. 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували та не надали належної правовї оцінки обставинам, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, а саме, що договори на вклад та прибуткові валютні ордери, на які посилається позивач, є підробленими документами.
Банк не користувався коштами ОСОБА_1 та коштами ОСОБА_4 , оскільки вкладні рахунки на ім`я зазначених осіб не відкривались та на виконання договорів банківського вкладу кошти від них до каси банку не надходили.
Відносно ОСОБА_3 , тобто особи, підпис якої міститься на договорах банківського вкладу та прибуткових ордерах, порушено кримінальну справу за фактом заволодіння майном громадян шляхом зловживання своїм службовим становищем, за ознаками злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України.
Зазначеним обставинам судами не надана належна правова оцінка, що призвело до визнання судами наявних договірних відносин між банком та позивачем, між банком та ОСОБА_4 на підставі договорів банківського вкладу та прибуткових ордерів, що містять неправдиву інформацію.
Визначаючи, що прибуткові валютні ордери відповідають вимогам Інструкції про касові операції в банках України і є підтвердженням внесення сум на вкладні рахунки суди помилково застосовують до спірних правовідносин норми, які регулюють операції в платіжних системах, а не норми, що регулюють операції по внесенню коштів на вкладні (депозитні) рахунки, згідно з якими лише квитанція е документом, що підтверджує внесення коштів на вклад.
Також суди не надали оцінки доказу, наданому відповідачем - висновку експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 27 липня 2016 року експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Маркіною О. О., згідно з яким спірні прибуткові ордери не відповідають вимогам законодавства та не є підтвердженням внесення готівкових коштів на вкладні рахунки у банку.
Необґрунтованими є висновки суду першої та апеляційної інстанцій про те, що спірні договори та прибуткові валютні ордери підписані від імені банку повноважною особою на підставі довіреності банку та в межах наданих повноважень й те, що встановлення у договорах відсоткової ставки 25 % та 26 % річних не суперечить нормам цивільного законодавства.
Крім того, з урахуванням умов договорів на вклад «Універсальний», якими не передбачено нарахування відсотків після закінчення строку вкладу та не передбачено подовження строку дії договорів після закінчення строку дії вкладу, а також відсутності документів, що свідчили б про подовження строку дії вкладів та подовження строку дії зазначених договорів.
Судами першої та апеляційної інстанцій при постановленні оскаржуваних рішень неправомірно не застосовано положення статті 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що призвело до ухвалення незаконних рішень про стягнення відсотків за вкладами, пені та             3 % річних від суми боргу. При цьому заявник послався на відповідні правові позиції Верховного Суду України.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
14 листопада 2007 року та 11 липня 2008 року між ОСОБА_1 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», були укладені договори на вклад «Універсальний» (без пролонгації) № 20/02-02/40 та № 20/02-02/19, за якими позивач передав банку готівкою відповідно: 10 000 доларів США строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 26 % річних; 45 000 доларів США строком на 6 місяців з відсотковою ставкою по вкладу 26 % річних (а.с. 10, 11 т. 1).
Факт передачі позивачем цих коштів на виконання умов вищевказаних договорів підтверджується прибутковими валютними ордерами                        від 14 листопада 2007 року № 58 та від 11 липня 2008 року № 64 (а.с. 12,                 13 т. 1).
У період з вересня 2007 року до лютого 2008 року між банком в особі начальника його Миргородського відділення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено ряд договорів на вклади «Універсальний» (без пролонгації), а саме укладено:
1) 05 вересня 2007 року договір № 20/02-02/76, за умовами якого вкладник передав банку готівкою 25 000 грн терміном на 6 місяців з виплатою 25 % річних;
2) 05 вересня 2007 року договір № 20/02-02/74, за умовами якого вкладник передав банку готівкою 16 000 євро терміном на 6 місяців з виплатою 26 % річних;
3) 14 листопада 2007 року договір № 20/02-02/36, за умовами якого вкладник передав банку готівкою 31 000 доларів США терміном на 6 місяців з виплатою 26 % річних;
4) 19 грудня 2007 року договір № 20/02-02/82, за умовами якого вкладник передав банку готівкою 15 000 доларів США терміном на 6 місяців з виплатою 26 % річних;
5) 07 лютого 2008 року договір № 20/02-02/55, за умовами якого вкладник передав банку готівкою 25 000 грн терміном на 6 місяців з виплатою 25 % річних;
6) 07 лютого 2008 року договір № 20/02-02/43, за умовами якого вкладник передав банку готівкою 10 000 доларів США терміном на 6 місяців з виплатою 26 % річних (а.с. 198, 200, 202, 204, 206, 208 т. 1).
Факт передачі грошових коштів відповідачу на виконання умов вищезазначених договорів підтверджується прибутковими валютними та касовими ордерами відповідно від 05 вересня 2007 року № 7; від 05 вересня 2007 року № 32; від 14 листопада 2007 року № 47; від 19 грудня 2007 року             № 21; від 07 лютого 2008 року № 15; від 07 лютого 2008 року № 15  (а.с. 199, 201, 203, 205, 207, 209 т. 1).
 
ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_4 помер, внаслідок чого відповідно до положень ст. ст. 1220, 1221 ЦК України відкрилася спадщина (а.с. 191 т.1).
 
Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області                    від 16 грудня 2015 року, що набрало законної сили, встановлено, що ОСОБА_1 спільно проживала однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_4 на час відкриття спадщини та понад п`ять років (а.с. 196, 197 т.1).
 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 січня 2016 року на підставі статті 1264 ЦК Україниспадкоємцем майна              ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 (а.с. 192 т. 1).
Постановою приватного нотаріуса Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Д. В. від 09 лютого 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 на грошові вклади, оскільки наявність таких вкладів чи заповідальних розпоряджень не підтверджені відповідачем (а.с. 195, 194 т. 1).
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина першої статті 1058 ЦК України). 
 
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. 
 
Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). 
 
Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня             2003 року № 516 (далі - Положення № 516), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
 
Відповідно до пункту 2.9 глави 2 розділу ІV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 1 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірня» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом САБ.
 
Відповідно до положень Інструкції № 492 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8. Інструкції); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9 Інструкції); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10 Інструкції). 
 
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
 
Згідно з пунктом 1.1 статті 1 Розділу IV Інструкції № 174 до касових документів, які оформляються згідно з касовими операціями, визначеними цією Інструкцією, належать, зокрема, заява на переказ готівки (додаток 8) та заява на видачу готівки (додаток 10).
 
Пунктом 1.2 статті 1 Розділу IV Інструкції № 174 передбачено, що цією Інструкцією визначені зразки касових документів, на підставі яких здійснюються приймання і видача готівки з операційної каси. Бланки касових документів виготовляються з урахуванням їх зразків друкарським способом або з використанням комп`ютерної техніки з відображенням обов`язкових реквізитів, передбачених цією Інструкцією, крім грошових чеків, які виготовляються лише друкарським способом.
 
Відповідно до пункту 1.3 статті 1 Розділу IV Інструкції № 174 касові документи мають містити такі обов`язкові реквізити: найменування банку, який здійснює касову операцію, дату здійснення операції, зазначення платника та отримувача, суму касової операції, призначення платежу, підписи платника або отримувача та працівників банку, уповноважених здійснювати касову операцію.
 
Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
 
Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 29 жовтня 2014 року № 6-1182цс14, від 21 вересня 2016 року             № 6-997цс16, вона є незмінною.
 
Отже, судами у порядку, передбаченому процесуальним законодавством, встановлено, що між сторонами додержана письмова форма договорів банківського вкладу, а також перевірено розмір вкладів.
 
Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).
 
Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.
 
Згідно з положеннями статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається.
 
Виходячи із системного аналізу вищенаведеного законодавства, враховуючи факти і обставини, суди дійшли до вірного висновку, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» зобов`язаний повернути позивачу, внесені ним суми вкладів та відсотків за депозитом згідно з умовами договорів, а відмова від такого повернення є неправомірною, тому вимога позивача про стягнення сум вкладів ґрунтується на законі.
 
До такого самого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) та від 10 квітня 2019 року у справі                        № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19).
 
При вирішенні позовних вимог щодо стягнення відсотків за користування грошовим вкладом суди виходили з положень частини другої статті 1070 ЦК України, за якою проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
 
Оскільки у договорах на вклади не визначений розмір процентної ставки за користування грошовим вкладом після закінчення терміну їх дії у разі неналежного виконання зобов`язань за ними, не передбачено їх автоматичної пролонгації та зміни умов в односторонньому порядку, то 25 % та 26 % річних за укладеними договорами повинні нараховуватись протягом строку їх дії (6 місяців), а після закінчення строку вкладу відсотки мають нараховуватися відповідно до рішень Комітету з управління активами та пасивами банку № 7/1 від 01 лютого 2007 року та № 100302/РІ/1                      від 02 березня 2010 року у розмірі відсоткових ставок по рахунках фізичних осіб «До запитання» у відповідній валюті (з 01 квітня 2007 року 0,25 % річних у доларах США та євро, 0,5 % річних у гривні, з 02 квітня 2010 року 0,01 % річних у всіх валютах).
 
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
Таким чином, суди дійшли до правильного висновку про необхідність стягнення з відповідача 3 % річних за час прострочення зобов`язання, застосувавши при цьому позовну давність у три роки (статті 257 ЦК України), про застосування якої заявлено відповідачем (а. с. 111-128,             т. 1, а. с. 50-59, т. 2).
 
З урахуванням вищезазначених вимог закону, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України, повно та всебічно з`ясували обставини справи, дійшли до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .  
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що при постановленні оскаржуваних рішень неправомірно не застосовано положення статті 267 ЦК України, згідно з якою сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, що призвело до ухвалення незаконних рішень про стягнення відсотків за вкладами, пені та             3 % річних від суми боргу, не заслуговують на увагу, оскільки вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК України не є додатковими вимогами, у розумінні статті 266 ЦК України, тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3 % річних та інфляційних втрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми трьома роками, які передували подачі позову (постанова Верховного Суду України від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16).
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
 
Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній             частині - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення.
 
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області                 від 28 липня  2016 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2016 року залишити без змін. 
 
Поновити виконання рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 липня  2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 18 жовтня 2016 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник 
Судді:                                                                                               Б. І. Гулько
Г. В. Кривцова 
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк