Постанова
Іменем України
19 червня 2019 року
м. Київ
справа №554/11179/13-ц
 
провадження №61-30685св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач-відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач-позивач - ОСОБА_2 , 
треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Шимка Ольга Миколаївна, Четверта полтавська державна нотаріальна контора, ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , 
третя особа - приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 вересня 2016 року у складі судді Кулешової Л. В. та постанову апеляційного суду Полтавської області             від 22 березня 2018 року у складі суддів Панченка О. О., Обідіної О. І.,           Прядкіної О. В.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2009 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу  Шимка О. М., Четверта полтавська державна нотаріальна контора,                   ОСОБА_3 , в якому просив: визнати недійсним та скасувати заповіт, складений ОСОБА_4 на ім`я ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О. М.; визнати за ним, ОСОБА_1 , незалежно від змісту заповіту, право власності на Ѕ частку квартири АДРЕСА_1 та іншого майна, що належало спадкодавцю на час відкриття спадщини.
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача -            ОСОБА_4 , який за життя, у 2008 році склав заповіт на нього, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 . Разом з тим, правовстановлюючі документи на квартиру втрачені. 
09 грудня 2008 року ОСОБА_4 змінив заповіт на користь ОСОБА_2 . 
Позивач вважає вказаний заповіт недійсним з тих підстав, що при його складанні ОСОБА_4 не міг усвідомлювати значення своїх дій, оскільки знаходився в лікарні під дією ліків, а відповідач скористався його безпорадним станом, з використанням підробленого паспорта та викрадених документів, шахрайським шляхом, оформив заповіт на своє ім`я.
У липні 2009 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до  ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу        Шимка О. М., Четверта полтавська державна нотаріальна контора, 
ОСОБА_3 , приватне підприємство Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор», в якому просив: визнати за ним, як спадкоємцем за заповітом, право власності на спадкове майно ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на ѕ частини квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на обов`язкову частку в спадщині його батька ОСОБА_4 , - на ј частину вказаної квартири; припинити право власності ОСОБА_1 на 1/4 частину квартири, визнавши за ним - ОСОБА_2 , право власності на неї; стягнути з нього -   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за належну йому                ј частину спірного майна в сумі 82 602,50 грн шляхом перерахування цих коштів з депозитного рахунку суду на користь ОСОБА_1 ; стягнути з             ОСОБА_1 на його користь судові витрати за проведення судових будівельно-технічних експертиз, компенсувати за рахунок держави судові витрати, понесенні ним по оплаті судового збору.
Зустрічний позов мотивовано тим, що 09 грудня 2008 року ОСОБА_4 , при складанні заповіту на його ім`я усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, а тому заповіт є дійсним. Заповіт укладено в присутності двох свідків, які посвідчили дійсність намірів заповідача та відповідність змісту заповіту волі заповідача. Заповіт підписано заповідачем особисто і посвідчено нотаріально в хірургічному відділенні Другої Полтавської міської клінічної лікарні. 
У зв`язку зі смертю заповідача відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . Спадщину ОСОБА_4 за його заповітом було прийнято ОСОБА_2 . 
Також заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 подали інші спадкоємці за законом, в тому числі ОСОБА_1 , який має право на обов`язкову частку у спадщині, відповідно до статті 1241 ЦК України, яка складає                     ј частину спірної квартири, що ОСОБА_2 не заперечується. 
Разом з тим, існують обставини, які унеможливлюють спільне володіння квартирою позивачем та відповідачем через неприязні стосунки між ними. На думку відповідача, належна ОСОБА_1 обов`язкова частка у спільному спадковому майні є незначною та не може бути виділена в натурі, а спільне користування квартирою є неможливим, тому припинення права на частку у праві власності на спірну квартиру істотно не порушить прав та інтересів ОСОБА_1 .
Посилаючись на статтю 365 ЦК України, ОСОБА_2 просить припинити право ОСОБА_1 на частку у їх спільній власності з компенсацією її вартості і визнати за ним право власності на цю частку.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 02 вересня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право на обов`язкову частку у спадщині ј частину квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
У задоволенні іншої частини вимог первісного позову відмовлено.
Позов ОСОБА_2 задоволено.
Припинено право ОСОБА_1 на частку в спільному майні на - ј  частину квартири АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість ј частини квартири у сумі 82 602,50 грн, шляхом перерахування коштів у розмірі 82 602,50 грн з депозитного рахунку ТУ ДСА України в Полтавській області.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 38,5 кв.м, жилою площею 20,90 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати за проведення судових будівельно-технічних експертиз у розмірі 3537,60 грн.
Додатковим рішенням Октябрського районного суду м. Полтави                               від 17 листопада 2016 року стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_2 у відшкодування понесених ним судових витрат по оплаті судового збору і витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи 2478,84 грн.
Додатковим рішенням цього ж суду від 27 лютого 2018 року визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , в тому числі: на 2/4 її частини в порядку спадкування за заповітом та ј частину, як за співвласником, на вимогу якого припинено право власності ОСОБА_1 на цю частку квартири.
Постановою апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року заяву ОСОБА_2 про відмову від апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції задоволено. Апеляційне провадження за поданою ним скаргою закрито. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що ОСОБА_4 мав певні захворювання, однак на час складення заповіту був при свідомості та розумі, був орієнтовним у часі та просторі, розумів свої дії та давав їм належну оцінку, а відтак, підстави для визнання заповіту недійсним відсутні.
ОСОБА_1 , як непрацездатний син спадкодавця, має право на спадкування половини частки, яка б належала йому у разі спадкування за законом, тобто на ј частку квартири АДРЕСА_1 , а ОСОБА_2 є спадкоємцем ѕ частини спірної квартири в порядку спадкування за заповітом.
Спадкова квартира є однокімнатною, частка ОСОБА_1 є незначною та не може бути виділена, спільне володіння і користування квартирою є неможливим, а припинення права власності для ОСОБА_1 не завдасть істотної шкоди безпосередньо йому та його членам сім`ї, оскільки він та його дружина мають у власності інше нерухоме майно.
За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення права ОСОБА_1 на частку у спільній квартирі з виплатою йому грошової компенсації у сумі 82 602,50 грн, яка була перерахована ОСОБА_2 на депозитний рахунок суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неправильно застосовано норму статті 225 ЦК України та залишено в силі правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 17 вересня 2010 року ОСОБА_4 , на час складання заповіту 09 грудня 2008 року виявляв ознаки психічного розладу у вигляді вираженого астенічного синдрому внаслідок важкої соматичної патології (ракова інтоксикація, церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет). Ступінь вираженості вказаних розладів істотно впливала на здатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а також щодо фізичної спроможності ОСОБА_4 власноруч підписати оспорюваний заповіт.
Під час розгляду справи суди попередніх інстанцій не дали належну оцінку висновку вказаної посмертної судово-психіатричної експертизи, безпідставно зазначивши, що хоча ОСОБА_4 і мав певні захворювання, однак на час складання заповіту був при свідомості та розумі, був орієнтовним у часі та просторі, розумів свої дії та надав їм належну оцінку, в відтак не знайшов підстав для заповіту недійсним.
Крім того, при розгляді справи не брались до уваги письмові докази по справі, а саме: медична документація (клінікопаталогоанатомічний висновок, медична картка стаціонарного хворого), з якої вбачається, що ОСОБА_4 у день складання заповіту 09 грудня 2008 року (за день до смерті) перебував у вкрай важкому післяопераційному стані, мав значні порушення фізіологічних процесів в організмі, що вплинуло на порушення свідомості, внаслідок чого він не міг розуміти значення своїх дій та не міг власноруч підписати оспорюваний заповіт, але судами не взято до уваги очевидні обставини та докази по справі.
Крім того, судами не враховано наявні у матеріалах справи докази, які достовірно вказують на те, що внаслідок неправомірних дій ОСОБА_2 за сприяння працівників СГІРФО Октябрського РВ ПМУ ГУМВС України в Полтавській області, у той час, коли на руках у ОСОБА_4 знаходився паспорт, на його ім`я було видано новий паспорт з єдиною метою: скористатися тяжким фізичним станом внаслідок важкої соматичної патології (ракова інтоксикація, церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет), оформити заповіт на ім`я ОСОБА_2 та заволодіти майном, яке належить ОСОБА_4 
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи не подано. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що її доводи зводяться до незгоди ОСОБА_1 з рішеннями судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні його первісного позову про визнання заповіту недійсним з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, у зв`язку з чим, Верховний Суд переглядає оскаржувані судові рішення у касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині та в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі. 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 1233 ЦК Українизаповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Статтею 1247 ЦК Українивстановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставоюнедійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У якості правової підстави для визнання заповіту від 09 грудня 2008 року недійсним, ОСОБА_1 посилається на статтю 225 ЦК України, зокрема на те, що даний заповіт був складений в момент, коли ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не керував ними.
Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. 
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.
В акті посмертної судово - психіатричної експертизи від 17 серпня 2010 року, проведеної компетентною експертною комісією, зроблено висновок, що 
ОСОБА_4 на час складання заповіту - 09 грудня 2008 року, виявляв ознаки психічного розладу у вигляді вираженого астенічного синдрому внаслідок важкої соматичної патології (ракова Інтоксикація, церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, цукровий діабет). Ступінь вираженості вказаних розладів істотно впливала на здатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
За результатами проведення вказаної судової експертизи, експертною комісією не зроблено категоричного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_4 в момент складання ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.
В вказаному акті експертизи стверджується, що виражений астенічний синдром внаслідок важкої соматичної патології істотно впливав на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним. 
Під час апеляційного розгляду справи, ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року призначено у справі повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено Українському науково-дослідному інституту соціальної і судової психіатрії та наркології.
Висновком повторної посмертної судово-психіатричної експертизи                           від 04 грудня 2017 року встановлено, що ОСОБА_4 на момент складання заповіту 09 грудня 2008 року виявляв психічний розлад у формі органічного астенічного розладу. На момент складання заповіту 09 грудня 2008 року за своїм психічним станом був здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
З урахуванням належної оцінки вказаних висновків посмертної судово-психіатричної експертизи та повторної посмертної судово-психіатричної експертизи, показів свідків та пояснень експертів, які були допитані у судових засіданнях і, в тому числі вказували на те, що наявність у ОСОБА_4 захворювання не позбавляло його дієздатності в абсолютному розумінні, а також інших досліджених письмових доказів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що в момент складання заповіту             ОСОБА_4 усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними, а отже відсутні правові підстави, передбачені статтею 225 ЦК Українидля визнання складеного ним заповіту недійсним.
При цьому посилання заявника у касаційній скарзі на те, що складення заповіту було ініційовано ОСОБА_2 , не підтверджують наявність правових підстав, за яких ОСОБА_1 просить визнати заповіт недійсним (стаття 225             ЦК України) та не може бути підставою для скасування рішення суду про відмову у задоволенні позову з цих підстав, оскільки заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК України); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.
Доводи касаційної скарги про те, що під час розгляду справи судами не враховано медичної документації хворого ОСОБА_4 є необґрунтованими, оскільки висновки судово-психіатричних експертиз, яким суди дали належну оцінку у сукупності з іншими зібраними у справі доказами, ґрунтуються в тому числі і на медичній документації, на яку посилається заявник.
За своїм змістом усі доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з наданою судами оцінкою зібраних у справі доказів, необхідності їх переоцінити у тому контексті, як їх розуміє позивач за первісним позовом, тобто стосуються переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильності судових рішень в частині вирішення зустрічного позову про визнання права власності на спадкове майно, припинення права співвласника на частку у праві власності на квартиру, тому суд касаційної інстанції не вдається до оцінки правильності висновків судів у цій частині.  
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків судів попередніх інстанцій.
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 02 вересня 2016 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      І. В. Литвиненко
 
      І. М. Фаловська