Постанова
іменем України
2 квітня 2019 року
м. Київ
справа  №  357/7336/17
провадження № 51-1203 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                           ОСОБА_5 ,
ОСОБА_6 ,             
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну ОСОБА_7 , яка брала участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій,на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2017 рокув кримінальному провадженні № 12017110030002552за обвинуваченням
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Чепеліївка Білоцерківського району Київської області та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309Кримінального кодексу України (далі – КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_8 обвинувачувався в тому, що 17 травня 2017 року приблизно о 21:15 біля ЖЕКу № 1 на вул. Підвальній, 28 ум. Білій Церкві незаконно придбав психотропну речовину, обіг якої обмежено – амфетамін, яка знаходилась у трьох поліетиленових пакетах, масою 0,216 г, 0,159 г та 0,226 г, що лежали у знайденій ним на землі пачці з-під цигарок, та які він дістав із пачки ісховав у праву кишеню штанів зберігаючи при собі з метою власного вживання, без мети її збуту.
Цього ж дняприблизно о 21:30 біля будинку № 20 на б-рі Олександрійському вм. Білій Церкві під час проведення особистого обшуку ОСОБА_8 працівники Служби безпеки Українивиявили цю психотропну речовину в кишені його штанів, загальна маса якої становить 0,310 г.,тавилучилиїї. 
Органом досудового розслідуванняці дії ОСОБА_8 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 309 КК як незаконне придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту.
При розгляді справи Білоцерківський міськрайонний суд Київської областівирокомвід 14серпня 2017 року визнав ОСОБА_8 невинуватиму пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, а саме у незаконному придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, та виправдав йогона підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК у зв`язку з недоведеністю факту скоєння кримінального правопорушення, а також поновив його у правах, обмежених під час кримінального провадження, та прийняв рішення про знищення речових доказів.
Апеляційний суд Київської області ухвалою від 24 жовтня 2017 року зазначений вирок змінив – виключив із мотивувальної та результативної частини вироку вказівку суду про знищення речових доказів, а у решті залишив вирок без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор проситьскасувати судові рішенняі призначити новий розгляд у суді першої інстанції через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Прокурор вважає,що при постановленні вироку суд порушив вимоги статей 85, 86, 94, 370, 374 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), оскількиупереджено підійшов до оцінки доказів і не врахувавусіх наданих стороною обвинувачення доказів, які, на його думку, давали суду достатні підстави дійти висновку про наявність у діях ОСОБА_8 складу інкримінованого злочину.
При цьому прокурор не погоджується з твердженням суду про фактичне пред`явлення ОСОБА_8 обвинувачення за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, – незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту, оскільки у повідомленні про підозру, у викладених в обвинувальному акті  фактичних обставинах вчинення злочину належним чином зазначено про скоєння ОСОБА_8 злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, а саме незаконного придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту.
Зазначення в резолютивній частині обвинувального акта при формулюванні обвинувачення у ОСОБА_9 незаконного придбання та зберігання без мети збуту наркотичних засобів, а не психотропних речовин, на думку прокурора,є механічною помилкою, якусуд міг виправити самостійно в порядку ч. 3 ст. 337 КПК. 
Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену в постановівід 24 листопада 2016 року (справа № 5-328кс16),прокурор вважає, що складений у кримінальному провадженні обвинувальний акт за змістом відповідає вимогам ст. 291 КПК.
На переконання прокурора, місцевий суд, відмовивши у затвердженні угоди про визнання винуватості, повинен був, керуючись частинами 1, 7 ст. 474, п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК, повернути обвинувальний акт прокурору для продовження досудового розслідування, а не призначати справу до розгляду.
Також звертає увагу на те, що всупереч пунктам 1, 3 ч. 2 ст. 374 КПК у наданій прокурору копії вирокумісцевого суду не зазначено місце його ухвалення              (м. Біла Церква).
Крім того, прокурор вважає, що при перегляді цього вирокусуд апеляційної інстанції не дотримався вимог статей 94–96, 405, 419 КПК, оскількизалишаючи вказане рішення без змін не навів у своїй ухвалі обґрунтованих мотивів та не надав відповідей на всі доводи викладені в його апеляційній скарзі, а також зауважує про відсутність на технічному носіїінформації в матеріалах справи  запису судового засідання від 30 жовтня 2017 року, коли апеляційним судом було проголошено повний текст ухвали, що, на його думку, є порушенням вимог ч. 5 ст. 27 КПК та підставою для скасування судового рішення.
За твердженнями прокурора, всі ці порушення є істотними та призвели до неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування ч. 1 ст. 309 КК.
Позиція учасників судового провадження
Прокурору судовому засіданні касаційну скаргупідтримав,просив оскаржувані рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Захисник ОСОБА_10 просив відмовити у задоволенні касаційної скарги, а судові рішення залишити без зміни.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
За правилами п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлено особі й визнано судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, до місцевого суду надійшли обвинувальний акт та угода про визнання винуватості у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК.
При цьому як угода про визнання винуватості, так і обвинувальний акт містили положення, що суперечать одне одному.Зокрема, в обвинувальному акті в частині, що містить опис фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважав установленими, було зазначено про незаконне придбання ОСОБА_8 та зберігання при собі для власного вживання без мети збуту амфетаміну – психотропної речовини, обіг якої обмежено, тоді як у його частині, що містить зміст висунутого обвинувачення у вчиненні конкретного кримінального правопорушення вказано про незаконне придбання та ОСОБА_11 без мети збуту наркотичних засобів.
Білоцерківський міськрайонний суд Київської областіухвалою від 8 серпня 2017 року відмовив у затвердженні угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 на підставі ст. 472, п. 1 ч. 7 ст. 474 КПК, вказавши на порушення вимог цього Кодексу при формулюванні обвинувачення та його правовій кваліфікації, істотні для відповідного кримінального провадження.
За правилами ч. 7 ст. 474 КПК,  у разі відмови судом у затвердженні угоди про визнання винуватості, якщо угоди було досягнуто під час досудового розслідування, то кримінальне провадження повертається прокурорудля його подальшого розслідування у порядку передбаченому КПК.
Разом із тим, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2015 року № 13 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод», у випадку відмови у затвердженні угоди, досягнутої під час досудового розслідування, суд може призначити судовий розгляд, якщо прокурор подав відповідне клопотання, пов`язане з відсутністю необхідності продовження досудового розслідування внаслідок його фактичного закінчення.
Як убачається з журналу судового засідання від 11 серпня 2017 року та його технічного запису в матеріалах провадження, після відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості прокурор ОСОБА_12 заявила про відповідність обвинувального актав кримінальному провадженні вимогам ст. 291 КПК та просила призначити судовий розгляд у справі.При цьому прокурор переконливо запевнила суд у тому, що всі слідчі дії у кримінальному провадженні виконані, а тому повертати справу прокурору для продовження досудового розслідування потреби немає.
Урахувавши це клопотання прокурора та думкиінших учасників процесу, які його підтримали, місцевий суд прийняв ухвалу про призначення судового  розглядуна підставі обвинувального акта, який був наданий суду прокурором.
З огляду на викладене доводи прокурора в касаційній скарзі про порушення місцевим судом процедури розгляду угоди про визнання винуватості черезнеповернення прокурору кримінального провадження для продовження досудового розслідуванняне можна визнати прийнятними. 
Відповідно до ст. 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках, передбачених цією статтею. Під час судового розгляду прокурор може змінити обвинувачення, висунути додаткове обвинувачення, відмовитися від підтримання державного обвинувачення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, під час судового розгляду прокурор не скористався наданим йому процесуальним правом щодо зміни обвинувачення. 
Тому місцевий суд, дослідивши у повному обсязі надані докази, дійшов умотивованого висновку, що прокурор не надав жодних доказів вчинення ОСОБА_8 незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту – злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК, а обвинувачення,сформульоване органом досудового розслідування й підтримане прокурором у суді, висунуте відповідно до ч. 4 ст. 110 КК в обвинувальному акті, складеному і переданому до суду відповідно до ст. 291 КПК, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, й обґрунтовано визнав ОСОБА_8 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдав на підставі п. 1 ч. 1 ст. 373 КПК.
Відсутність увироку вказівки про місце його постановлення не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в розумінні ст. 412 КПК, оскільки ця обставина жодним чином не вплинула й не могла вплинути на його законність.  
Також безпідставними Суд вважає і наведені у касаційній скарзі прокурора доводи щодо можливостісамостійної зміни місцевим судомправової кваліфікації дій ОСОБА_8 з незаконного придбання та зберігання наркотичних засобів без мети збуту на незаконне придбання та зберігання психотропних речовин без мети збуту, оскільки це потягло би за собою погіршення його становища, що прямо суперечить вимогам ч. 3 ст. 337 КПК.
Тому колегія суддів вважає, що місцевий суд на підставі чітко визначених вимог закону правильно провів судовий розгляд справи в межах конкретного обвинувачення висунутого ОСОБА_8 і зазначеного в обвинувальному акті,  та, встановивши недоведеність висунутого обвинувачення, обґрунтовано ухвалив щодо нього виправдувальний вирок.    
Посилання прокурора в скарзі на рішення Верховного Суду України від                24 листопада 2016 року (справа № 5-328кс16) не можуть бути взяті Судом до уваги, оскільки наведені у ньому обставини є відмінними від тих, що є предметом касаційного перегляду в цьому кримінальному провадженні.
Доводи прокуроранаведені в касаційній скарзі за змістом є аналогічнимитим, що були викладені в його апеляційній скарзі табули предметом перевірки суду апеляційної інстанції, яким цей суд надав відповідну оцінку, зазначившиу своєму рішенні конкретні мотиви і підстави з якихвизнав ці доводи  неспроможними. 
При цьому посилання прокурора у касаційній скарзі на порушення апеляційним судом вимог ч. 5 ст. 27 КПК через відсутністьу справі технічного запису судового засідання при проголошенні повного тексту ухвали є безпідставними, оскільки з матеріалів кримінального провадженнявбачається, що на його оголошення 30 жовтня 2017 року в судове засідання ніхто з учасників не прибув, а тому відповідно до ч. 4 ст. 107 КПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, про що секретарем судового засідання булоскладено довідку (а. с. 145). 
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено таких порушень вимог норм матеріального чи процесуального права, які бибули підставою для зміни чи скасування оспорюваних судових рішень.
Вирок суду першої інстанціїта ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими та обґрунтованими і за змістом відповідають вимогам статей 370, 374, 419 КПК
З урахуванням наведеного підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК,  Верховний Суд
 
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 жовтня 2017 рокущодо ОСОБА_8 – без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                           ОСОБА_2       ОСОБА_3