Постанова                                                 
Іменем України
10 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 336/5437/15-ц
 
провадження № 61-31421св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 ,
представник ОСОБА_1  - Штенгелов Олександр Володимирович ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ОСОБА_1 ,
треті особи: Запорізька міська рада, орган опіки та піклування районної адміністрації по Шевченківському району Запорізької міської ради, ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - Штенгеловим Олександром Володимировичем , на рішення Шевченківського районного суду   м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року у складі судді Жупанової І. Б. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до           ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
 
Позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 належить Запорізькій міській раді та була надана згідно ордера її матері - ОСОБА_8 . У вказаній квартирі зареєстровані вона, як відповідальний наймач, та її племінниці: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також неповнолітній син ОСОБА_3 - ОСОБА_4 
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2007 року не проживають у вказаній квартирі без поважних причин та припинили відвідувати житлове приміщення             у зв`язку з хворобою ОСОБА_8 , яка потребувала відповідного догляду.
 
Зазначала про те, що вона самостійно доглядала за ОСОБА_8 , рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 вересня 2009 року її було призначено опікуном недієздатної ОСОБА_8 
 
Зберігання права користування житлом за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                  а також неповнолітнім ОСОБА_4 , перешкоджає їй в оформленні субсидії на квартиру, крім того, щомісячно на них нараховуються всі комунальні послуги, витрати по яким несе тільки вона, що ставить її у скрутне матеріальне становище.
 
За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме - квартирою АДРЕСА_1 .
 
У вересні 2016 року ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ,яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , звернулись до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , Запорізька міська рада, про вселення.
 
Зустрічний позов мотивовано тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві комунальної власності належить територіальній громаді в особі Запорізької міської ради, на підставі ордера             № 545 була надана ОСОБА_8 для проживання родини із шести чоловік.
 
Після смерті ОСОБА_8 відповідальним квартиронаймачем, з урахуванням письмової згоди всіх зареєстрованих у квартирі повнолітніх осіб, 15 січня                         2014 року була визначена ОСОБА_1 .
 
Вказували, що вони періодично сплачували комунальні платежі, що підтверджується копіями квитанцій.
 
Зазначали, що вони не втрачали інтерес до спірної квартири, як до єдиного житла, у квартирі знаходяться їхнє майно.
 
Ураховуючи викладене, ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ,яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , просили суд вселити їх та неповнолітнього ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2016 року позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог до ОСОБА_7 ,          ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням залишено без розгляду.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року      у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , задоволено. Вселено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у квартиру АДРЕСА_1 .
 
Рішення районного суду мотивовано тим, що судовим наказом Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 серпня 2015 року про солідарне стягнення заборгованості за комунальні послуги з усіх мешканців спірної квартири, у тому числі і з відповідачів за первісним позовом, що утворилась станом на 01 серпня 2015 року, встановлено проживання у квартирі АДРЕСА_1 відповідачів станом на 01 серпня 2015 року, а до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 звернулась 06 серпня 2015 року, тобто менш, ніж через 6 місяців від кінцевої, встановленої судовим рішенням, дати проживання відповідачів у вказаній квартирі. Зокрема, вказаним судовим рішенням було встановлено, що стягненню підлягає заборгованість за комунальні послуги з осіб, які зареєстровані і проживають у квартирі, тобто, факт проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , у квартирі станом на 01 серпня 2015 року встановлений судовим рішенням і не підлягає доказуванню відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року.Отже, виходячи з того, що факт відсутності у спірній квартирі відповідачів ОСОБА_1 не доведено, а позивачем підтверджено факт того, що вона змінила вхідні замки після звернення до суду з позовом, тому зустрічний позов ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , про вселення задоволено.
 
Короткий зміст ухвали апеляційного суду
 
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - Штенгеловим О. В. , відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року залишено без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що факт проживання  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , у квартирі АДРЕСА_1 станом на 01 серпня 2015 року встановлений судовим рішенням і не підлягає доказуванню відповідно до вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року. Таким чином, факт відсутності у спірній квартирі відповідачів більш ніж 6 місяців позивачем не доведено, тому висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , є законними та обґрунтованими.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 в особі представника - Штенгелова О. В. , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати указані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм чинного законодавства. Посилалась на те, що суди попередніх інстанцій, ухвалюючи оскаржувані судові рішення, неповно з`ясували обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначала, що матеріали справи взагалі не містять відомостей про прийняття зустрічного позову, що виключає можливість надавати суду докази на спростування вимог зустрічної позовної заяви. Вказаний у судовому рішенні судовий наказ від 31 серпня 2015 року про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг є неналежним доказом фактичного проживання відповідачів ОСОБА_2 та           ОСОБА_3 у спірній квартирі, у розумінні статті 58 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, оскільки у пункті 3 частини першої статті 96 ЦПК України 2004 року вказано, що судовий наказ може бути видано, у разі якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг. Тобто, відповідне судове рішення направлене на стягнення заборгованості з боржника відповідно до відомостей про зареєстрованих осіб, а не на встановлення фактичного проживання осіб у житловому приміщенні. Наказне провадження проводиться без участі сторін, що виключає можливість з`ясування відомостей про склад сім`ї та фактичне проживання осіб.
Крім того, судом першої інстанції при ухвалені судового рішення від 16 січня  2017 року не було взято до уваги, що ОСОБА_3 з 22 квітня 2014 року по 30 серпня 2016 року проживала зі своїм новонародженим сином                  ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , фактично утворивши нову сім`ю. Вказаний факт підтверджується довідкою лікарні, копією аркуша амбулаторної карти ОСОБА_4 та витягом з реєстру прав власності на квартиру АДРЕСА_3 .
Апеляційний суд Запорізької області не взяв до уваги те, що 14 червня 2017 року її представником - адвокатом Штенгеловим О. В. до апеляційного суду було подано клопотання про дослідження доказів, у якому було зазначено про те, що судовий наказ від 31 серпня 2015 року, виданий Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, скасовано ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27 квітня 2017 року.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року було відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано з Шевченківського районного суду м. Запоріжжя зазначену цивільну справу.
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України                                     у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
 
У червні 2019 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 липня 2019 року указану справу призначено до розгляду.
 
Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 , звернувшись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилалась на тривалу відсутність у місці проживання - квартирі АДРЕСА_1 , відповідачів. 
 
Актом обстеження комісією РО ЦОА від 22 червня 2015 року указаної квартири на предмет фактичного не проживання у ній мешканців, у якому зі слів сусідів: ОСОБА_10 і ОСОБА_11 зазначено про непроживання                     ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірній квартирі з            2007 року.
 
Судовим наказом від 31 серпня 2015 року, виданим Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, стягнуто солідарно заборгованість за комунальні послуги з усіх мешканців спірної квартири, у тому числі і відповідачів, що утворилася станом на 01 серпня 2015 року.
 
2.    Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 , подана представником - Штенгеловим О. В. , задоволенню не підлягає.
 
За змістом частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Згідно зі статтею 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
 
Згідно із статтями 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
 
У пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року     № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.
 
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , більш ніж 6 місяців не проживали у квартирі АДРЕСА_1 без поважних причин. ОСОБА_1 підтверджено факт того, що вона сама змінила вхідні замки після звернення до суду з позовом, тому зустрічний позов ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , про вселення є обґрунтованим.
 
Задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивачі за зустрічним позовом мають право користуватися спірним житловим приміщенням, однак вони позбавлені можливості користуватися ним внаслідок того, що ОСОБА_1 змінила вхідні замки після звернення до суду з позовом.
 
Посилання касаційної скарги ОСОБА_1 на те, що судовий наказ було скасовано ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 червня                  2017 року, яким суд обґрунтовував свої висновки про проживання відповідачів у спірній квартирі та факт понесення ними витрат за спірне житло, не можуть бути підставою для скасування законних судових рішень лише з формальних підстав, з огляду на те, що останньою не було доведено належними та допустимими доказами відсутність відповідачів у спірній квартирі більш ніж шість місяців без поважних причин й обставин, зазначених нею в обґрунтування її позову про причини значного погіршення житлових умов відповідачів, у зв`язку з хворобою ОСОБА_8 , яка потребувала відповідного догляду через хворобу.
 
Доводи касаційної скарги висновки судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - Штенгеловим Олександром Володимировичем , залишити без задоволення.
 
Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 15 червня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                                           О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
С. Ф. Хопта
 
В. В. Шипович