Постанова
Іменем  України 
 
15 травня 2019 року
м. Київ
 
справа № 459/3086/17
провадження № 61-41952св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач)
суддів: Антоненко Н. О., Крата В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
відповідач - ОСОБА_4 ,
треті особи: ОСОБА_5 , Червоноградська міська рада, Червоноградський міський відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, 
представник Червоноградської міської ради - Коблик Любомир Андрійович,
 
розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу            ОСОБА_1 на заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області у складі судді Рудакова Д. І. від 06 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В. від 02 липня 2018 року,

ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до             ОСОБА_4 про зобов`язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, не чинити перешкод у користуванні проїздом загального користування до земельної ділянки.
Позов мотивований тим, що вона є власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Власником сусідньої земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 є відповідач. Відповідно до плану земельних ділянок вздовж АДРЕСА_1, в тому числі від її земельної ділянки та напроти земельної ділянки відповідача, знаходиться проїзд загального користування. Відповідач, самовільно захопивши частину проїзду загального користування, збудував бетонну загорожу уздовж                   АДРЕСА_1, довжиною 39,52 м та бетонну і дерев`яну загорожі уздовж АДРЕСА_2, довжиною відповідно 29,11 м та 22,52 м, що перешкоджає вільному користуванню проїздом загального користування. 
Незважаючи на наявність рішення господарського суду Львівської області від 03 грудня 2012 року, яким задоволено позов прокурора м. Червонограда в інтересах держави до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу зведеної загорожі та ухвалено у 20-денний строк звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,012 га, яка належить до земель загального користування міста Червонограда Львівської області, відповідач ОСОБА_4 так і не демонтував зведену ним огорожу, чим порушує її права, як власника сусідньої земельної ділянки на користування проїздом загального користування до належної їй земельної ділянки.
З огляду на вказане ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,012 га, яка належить до земель загального користування міста Червонограда Львівської області і розташована у місті Червонограді на перехресті АДРЕСА_1 (уздовж АДРЕСА_1), та АДРЕСА_2 (напроти земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_2 ), уздовж земельної ділянки (загальною площею 0,1733 га), що належить на праві приватної власності відповідачу - шляхом демонтажу бетонної загорожі уздовж АДРЕСА_1, довжиною 39,52 м та бетонної і дерев`яної загорожі уздовж АДРЕСА_2 (напроти земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_2) довжиною відповідно 29,11 м та 22,52 м; зобов`язати відповідача не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_1 проїздом загального користування до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 06 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивач не є ані власником, ані землекористувачем спірної земельної ділянки, а звертаючись до суду з цим позовом про зобов`язання відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом демонтажу загорожі та зобов`язання його не чинити перешкоди у користуванні проїздом, позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх можливо порушених прав. Також судом враховано, що рішенням господарського суду Львівської області відповідача вже зобов`язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Львівської області від 02 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 06 березня 2018 року - без змін.
 
Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення позову, оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів, визначених законом.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                      13 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано справу № 459/3086/17 з Червоноградського міського суду Львівської області.
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                      24 квітня 2019 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що вчинення відповідачем порушень на земельній ділянці, яка належить територіальній громаді як земля загального користування населених пунктів, не позбавляє позивача права пред`явити негаторний позов, враховуючи значні утруднення проїзду до належного їй будинку та земельної ділянки внаслідок самозахвату відповідачем частини проїзду.
 
Відзив до касаційного суду не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що відповідно до копії державного акта на право власності на земельну ділянку від 04 листопада 2008 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Власником сусідньої земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_4 
Рішенням господарського суду Львівської області від 03 грудня 2012 року, яке набрало законної сили, позов прокурора м. Червонограда в інтересах держави до фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_4 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом демонтажу зведеної загорожі задоволено у повному обсязі. Вирішено ФОП ОСОБА_6 у 20-денний строк звільнити самовільно зайняту земельну ділянку загальною площею 0,012 га, яка належить до земель загального користування міста Червонограда Львівської області і розташована у місті Червонограді, на перехресті АДРЕСА_1 (уздовж АДРЕСА_1), та АДРЕСА_2 (напроти земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_2), уздовж земельної ділянки (загальною площею 0,1733 га), що належить на праві приватної власності відповідачу - шляхом демонтажу бетонної загорожі уздовж АДРЕСА_1, довжиною 39,52 м та бетонної і дерев`яної загорожі уздовж АДРЕСА_2 (напроти земельної ділянки, розташованої на АДРЕСА_2) довжиною відповідно 29,11 м та 22,52 м. 
Зокрема, вказаним рішенням встановлено, що ФОП ОСОБА_4 здійснив монтаж загорожі (бетонної та дерев`яної) на земельній ділянці, яка не надана йому у встановленому порядку (рішення Червоноградської міської ради про надання земельної ділянки, яке згідно з нормами статей 12, 116 ЗК України є обов`язковим - не приймалось), та на яку не видавався Державний акт (який згідно з нормами статей 124, 125 ЗК України є правовстановлюючим документом на землю), і стосовно якої не укладався також договір оренди (передбачений нормами статей 124, 126 ЗК України). Тому наявний факт самовільного зайняття земельної ділянки.
Отже, вказаним рішенням суду встановлено факт самовільного зайняття ОСОБА_4 земельної ділянки, яка належить до земель загального користування міста Червонограда Львівської області.
Листом виконавчого комітету Червоноградської міської ради                            № 3-24/1416/2-3 від 19 березня 2013 року ОСОБА_1 повідомлено про звернення до відділу державної виконавчої служби Червоноградського міського управління юстиції щодо виконання наказу господарського суду Львівської області.
18 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Управління контролю за виконанням та охороною земель із заявою про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 53 КУпАП, у відповідь на яку її повідомлено про відсутність підстав для проведення повторної перевірки за уже встановленим фактом самовільного зайняття земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні загальним проїздом, який розташований між їхніми земельними ділянками,  ОСОБА_1 просила зобов`язати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та зобов`язати його не чинити перешкод в користуванні ОСОБА_1 проїздом загального користування до земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Вказаним вимогам закону рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України, серед яких, зокрема, визначено: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів, визначених законом, оскільки вона не є ані власником, ані землекористувачем спірної земельної ділянки і на час пред`явлення зазначеного позову вже наявне рішення господарського суду про зобов`язання ОСОБА_4 звільнити спірну самовільно зайняту земельну ділянку.
 
Проте судами не враховано, що звертаючись до суду з цим позовом позивач посилалася на вчинення відповідачем перешкод у користуванні проїздом загального користування до належного їй будинковолодіння.
 
За змістом статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави вважати, що його права можуть бути порушені іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону певних дій, які можуть порушити його право.
 
Пунктом а) частини четвертої статті 83 ЗК України встановлено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать: землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо).
Згідно пункту «г» частини першої статті 96 ЗК України землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.
Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків (стаття 152 ЗК України).
 
Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Суди попередніх інстанцій вказаного не врахували, не встановили фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, чи не порушують дії відповідача права ОСОБА_1 на вільне користування проїздом загального користування та своєю власністю; не з`ясували, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, у зв`язку із чим фактично усунулися від вирішення спору, передчасно дійшовши висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку із обранням позивачем неналежного способу захисту. 
Посилання у судових рішеннях на вирішення аналогічного спору господарськими судами також не є підставою для висновку, що права позивача не є порушеними, оскільки, звернувшись до суду з зазначеним позовом, позивачка посилалась саме на порушення її права власності з огляду на неможливість проїзду до належного її будинку.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Отже, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Заочне рішення Червоноградського міського суду Львівської області від           06 березня 2018 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 02 липня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
 
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | М. Є. Червинська
Судді: | Н. О. Антоненко
| В. І. Крат
| В. М. Коротун
| В. П. Курило