Постанова
Іменем України
 
17 липня 2019 року
м. Київ
справа №  202/23044/13-ц 
провадження № 61-8896ск19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:
головуючого - Сердюка В. В. (суддя-доповідач),
суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк»,                        ОСОБА_1 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду,        у складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,           від 27 березня 2019 року.
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2013 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі -                ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що 29 вересня        2009 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 81 785, 17 грн, зі сплатою 9,60 % річних, з кінцевим строком повернення       27 вересня 2013 року. 
На забезпечення належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором, позичальник передала у заставу банку належний їй на праві власності автомобіль марки «ВАЗ 217210-110-01», реєстраційний номер  НОМЕР_1 . 
Крім того, на забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало з ПАТ «Акцент-Банк» договір поруки від 20 жовтня 2010 року № 167. 
Позичальник належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим, станом на 21 березня 2013 року, утворилась заборгованість у розмірі 71 645, 10 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 30 329, 01 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 7 987, 56 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом - 17 206, 98 грн, заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 12 471, 78 грн                    і штрафами у розмірі 250, 00 грн та 3 399, 77 грн (фіксована частина та процентна складова відповідно). 
Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило          суд стягнути із відповідачів вказану кредитну заборгованість.
Справа розглядалась судами неодноразово.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська, у складі головуючого судді Мороза В. П., від 16 травня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором позичальник передав банку заставний автомобіль, однак банком не надано будь-яких уточнень заборгованості перед позивачем відповідачки ОСОБА_1 з урахуванням суми від реалізації цього автомобіля та не надано деталізованого розрахунку заборгованості за всіма складовими.

Короткий зміст ухвали та  рішення суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня
2016 року скасовано рішення Індустріального районного суду                               м. Дніпропетровська від 16 травня 2016 року у частині позовних вимог                  ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості,    а провадження у справі у цій частині закрито.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня
2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська          від 16 травня 2016 року змінено у частині мотивів відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позичальник передала банку на реалізацію автомобіль у серпні 2011 року, однак банк його реалізував майже через рік, а тому його вартість на час передачі у банківську установу могла бути більшою, порівняно із вартістю реалізації.
Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції
Постановою Верховного суду від 13 червня 2018 року скасовано рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 жовтня 2016 року,           а справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Передаючи справу на новий апеляційний розгляд, суд касаційної інстанції вказав на те, що суд, безспірно встановивши обставини за яких позичальник отримала кредит, належним чином не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечив повного та всебічного її розгляду, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, не сприяв сторонам здійсненню їх процесуальних прав, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку із недоведеністю позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Апеляційним судом було не враховано, що факт отримання коштів ОСОБА_1 не оспорювався, договір нею частково виконувався, не оспорювався і факт реалізації предмета застави та направлення коштів від продажу на часткове погашення заборгованості. Обставин щодо припинення зобов`язання за кредитним договором у силу його належного виконання відповідно до статті 599 ЦК України апеляційним судом не перевірено та не встановлено. 
Не досліджено доводи апеляційної скарги про те, що коштів від реалізації предмета застави не вистачило для повного погашення заборгованості, на підтвердження яких заявником було подано виписку з рахунку, витяг з розрахунку заборгованості, а також не досліджено розрахунок заборгованості, наданий банком. 
Встановивши, що предмет застави був реалізований банком у липні                     2012 року за ціною 50 500, 00 грн, апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про те, що його вартість могла бути більшою на час передачі позичальником в установу банку (07 серпня 2011 року). Такий висновок ґрунтується на припущеннях.        
Суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення у порушення пункту                          3 частини першої статті 316 ЦПК України не зазначив назви, статті, її частини, абзацу, пункту, підпункту закону, на підставі якого вирішено справу. 
Суд касаційної інстанції також звернув увагу апеляційного суду про необхідність врахування положень статті 61 Конституції України та правової позицію Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська          від 16 травня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». 
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором DOC1AR18980009 від 29 вересня 2008 року, станом на 21 березня 2013 року, у розмірі 59 172, 55 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, ОСОБА_1 має нести цивільно-правову відповідальність за порушення взятих на себе зобов`язань. 
Погоджуючись із розрахунком заборгованості, що наданий банком, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у частині стягнення заборгованості за кредитом - 30 329, 01 грн, заборгованості по відсотках - 7 987, 56 грн, заборгованості по комісії -         17 206, 98 грн, штрафу (фіксована частина) - 250, 00 грн, штрафу (процентна складова) - 3 399, 77 грн.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
У травні 2019 року ОСОБА_1 подано касаційну скаргу, в якій заявник просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду                       від 27 березня 2019 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити             ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні заявлених позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з`ясував обставини справи. Ухвалюючи нове рішення у справі, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки розрахунку кредитної заборгованості та виписці по особовому рахунку.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
30 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Дніпровського апеляційного суду                    від 27 березня 2019 року та відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.
01 липня 2019 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом                ПАТ КБ «ПриватБанк» до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою        ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Доводи відзиву на касаційну скаргу 
ПАТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на касаційну скаргу вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог банку, просить касаційну скаргу залишити без задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29 вересня 2009 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитно-заставний договір, за умовами якого позичальник отримала грошові кошти у розмірі 81 785, 17 грн зі сплатою 9,60 % річних із кінцевим строком повернення 27 вересня 2013 року. 
На забезпечення належного виконання своїх зобов`язань за кредитним договором позичальник передала у заставу банку належний їй на праві власності автомобіль марки «ВАЗ 217210-110-01», реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Крім того, на забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПриватБанк» уклало з ПАТ «Акцент-Банк» договір поруки від 20 жовтня 2010 року № 167. 
Встановлено, ОСОБА_1 належним чином зобов`язання за кредитним договором не виконувала, у зв`язку з чим станом на 21 березня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 71 645, 10 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 30 329, 01 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 7 987, 56 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом - 17 206, 98 грн, заборгованості за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором - 12 471, 78 грн, штрафи: 250, 00 грн та 3 399, 77 грн (фіксована частина та процентна складова відповідно).
07 вересня 2011 року позичальник передала банківській установі для реалізації належний їй на праві власності автомобіль марки «ВАЗ 217210-110-01», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що підтверджується актом приймання-передачі транспортного засобу.
Відповідно до наданого банком звіту про оцінку транспортного засобу 
від 31 травня 2012 року вартість зазначеного автомобіля на дату оцінки становить 47 000, 00 грн (а. с. 80), який реалізований банком у липні                  2012 року за ціною 50 500, 00 грн. Кошти від продажу заставленого майна надійшли у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, проте їх виявилося недостатньо для того, щоб погасити кредитну заборгованість у повному обсязі (а. с. 65-74).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з положеннями статті 57 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до частини третьої статті 10, статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.
Подібні за змістом положення містять статті 76,  81 чинного ЦПК України.
У силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом.
Застава є способом забезпечення зобов`язань. У силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом                (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу»).
За змістом статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.
Частиною п`ятою статті 411 ЦПК України визначено, що висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції при повторному апеляційному розгляді справи не врахував у повній мірі висновків суду касаційної інстанції, викладених             у постанові від 13 червня 2018 року, у зв`язку з якими було скасовано попереднє судове рішення апеляційного суду.
Ухвалюючи нове рішення у справі, апеляційний суд не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не дослідив розрахунок заборгованості, наданий банком, не з`ясував чи була зарахована банком сума коштів від реалізації предмета застави до наданого розрахунку заборгованості (а.с. 4-5).
Звертаючись до суду з позовом у квітні 2013 року банк просив суд стягнути із позичальника заборгованість у розмірі 71 645, 10 грн.
Позичальник заперечувала проти вимог банку, зокрема вказувала на те, що станом на листопад 2010 року вона повністю погасила заборгованість по тілу кредиту, процентах і комісії у розмірі 65 695, 07 грн та, враховуючи, що предмет застави (який було передано в установу банку у 07 вересня          2011 року) був реалізований банком у липні 2012 року за ціною 50 500 грн, вважає, що її заборгованість перед банком повністю погашена.
Апеляційний суд, переглядаючи справу, зазначив, що частина заборгованості ОСОБА_1 перед банком була погашена за рахунок коштів, отриманих від реалізації автомобіля, наступним чином: прострочена комісія у сумі 1 112, 86 грн, пеня у розмірі 22 633, 82 грн., погашення простроченого сальдо у сумі 25 250, 00 грн, а всього - 48 996,68 грн, проте не врахував, що предмет застави був реалізований за ціною 50 500 грн, а не 48 996, 68 грн, не перевірив доводи позичальника щодо погашення заборгованості станом на листопад 2010 року.
Крім того, погоджуючись із наданим розрахунком кредитної заборгованості та стягуючи із позичальника на користь банку 59 172, 55 грн кредитної заборгованості, яка складається з: 30 329, 01 грн - заборгованість за кредитом, 7 987, 56 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом, 17 206, 98 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, штраф (фіксована частина) - 250, 00 грн, штраф (процентна складова) - 3 399, 77 грн, апеляційний суд залишив поза увагою, що сукупність цих сум становить 59 173, 32 грн, а не 59 172, 55 грн, які були стягнуті судом.
Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд зобов`язаний  належним чином дослідити поданий стороною розрахунок заборгованості за кредитним договором, перевірити його, оцінити у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру відсотків та пені, наявності доказів, що їх підтверджують). 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції не виконав вимоги             статей 263 ЦПК України.
Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Оскільки вказані недоліки, допущені апеляційним судом, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
При новому розгляді справи суду необхідно надати оцінку доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 27 березня 2019 року скасувати.
Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. В. Сердюк
Судді | А. І. Грушицький
| А. А. Калараш
| І. В. Литвиненко
| Є. В. Петров