Постанова 
Іменем України
01 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 759/10301/15-ц
провадження № 61-29143св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,                   Червинської М. Є., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа - служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Святошинського районного суду                       м. Києва від 16 червня 2017 року в складі судді П`ятничук І. В., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року в складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Болотова Є. В., Вербової І. М., 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
 
ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня                 2016 року та з урахуванням уточнених позовних вимог просив: встановити наступний порядок та спосіб виконання рішення, а саме - зобов`язати                    ОСОБА_2 передавати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1   відповідно до графіку побачень встановленого рішенням суду: першої і третьої суботи кожного місяця з 10:00 год до 17:00 год з перервою на обідній сон; за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення суду у добровільному порядку відбирати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_2 та/або у інших осіб, з якими може знаходитись та/або проживає ОСОБА_4 та передавати ОСОБА_1 відповідно до графіку побачень, встановленого рішенням суду: першої і третьої суботи кожного місяця з 10:00 год до 17:00 год з перервою на обідній сон;
 
Заява мотивована тим, що відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року визначено ОСОБА_1 порядок спілкування з онукою ОСОБА_4 за місцем проживання її матері ОСОБА_2 , встановивши наступний графік їх побачень: першої і третьої суботи кожного місяця з 10:00 год до 17:00 год з перервою на обідній сон у присутності матері ОСОБА_2 . Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року змінено, у абзаці другому резолютивної частини рішення слова «у присутності матері ОСОБА_2 » виключено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Проте, указане рішення не виконується відповідачем у добровільному порядку, спроби виконання даного рішення суду у примусовому порядку також закінчилися без вирішення, оскільки у зазначених рішеннях не визначено спосіб їх виконання. 
 
Враховуючи наведене та посилаючись на статтю 373 ЦПК України 2004 року та Закон України «Про виконавче провадження» Швець М. П. просив заявлені вимоги задовольнити. 
 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня                             2017 року, заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Встановлено спосіб і порядок виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року наступним чином: зобов`язано ОСОБА_2 передавати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 відповідно до графіку побачень, встановленого рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, а саме: першої і третьої суботи кожного місяця з 10:00 год до 17:00 год з перервою на обідній сон.
 
У задоволенні іншої частини заявлених вимог про встановлення порядку і способу виконання рішення суду відмовлено. 
 
Частково задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення способу і порядку виконання рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня                 2016 року, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що указане рішення суду не виконується, оскільки у рішенні суду не визначено спосіб його виконання, вважав, що зобов`язання                     ОСОБА_2 передавати ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 відповідно до графіка побачень, встановленого рішенням суду фактично не призведе до зміни рішення суду по суті та самостійної зміни способу захисту порушеного права обраного заявником, який передбачений статтею 16 ЦК України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні заяви.
 
Аргументи учасників справ
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуваною ухвалою Святошинського районного суду м. Києва задоволено заяву ОСОБА_1 про встановлення порядку та способу виконання рішення в частині зобов`язання ОСОБА_2 передати йому онуку. Вважає, що по своїй суті ця вимога є не способом чи порядком виконання рішення, а новою позовною вимогою, яка не заявлялася під час розгляду справи у суді першої інстанції. Суди не мали процесуальних підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передавати дитину ОСОБА_1 , оскільки це призводить до зміни самого рішення суду після його вступу в законну силу. Суди не врахували, що рішення суду про встановлення порядку побачень із дитиною по своїй природі не передбачає примусового виконання. 
 
Короткий зміст ухвали суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу із суду першої інстанції.
 
Рух справи
 
У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Заперечення на касаційну скаргу не подано
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що рішенням Святошинського  районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, про зобов`язання вчинити певні дії, визначення порядку спілкування з дитиною задоволено частково. 
Визначено ОСОБА_1 порядок спілкування з онукою - ОСОБА_4 ,                                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем проживання її матері                                ОСОБА_2 , встановивши графік їх побачень першої та третьої суботи кожного місяця з 10 год до 17 год у присутності матері ОСОБА_2 з перервою на обідній сон. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року змінено. У абзаці другому резолютивної частини рішення виключено слова «у присутності матері ОСОБА_2 ». У іншій частині рішення суду залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 вересня 2016 року рішення Святошинського  районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року у незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року залишено без змін. 
Отже, судове рішення, яким визначено порядок спілкування діда з онукою за місцем проживання її матері набрало законної сили. 
Також встановлено, що 12 квітня 2017 року старшим державним виконавцем Святошинському районному відділ державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві Гуріною Д. І. повернуто виконавчий документ без прийняття до виконання, з підстав передбачених статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», а саме відсутності способу виконання даного рішення.
ОСОБА_1 , вчиняючи усі дії необхідні для виконання рішення суду, не мав змоги побачитися з онукою ОСОБА_5 , оскільки такі перешкоди чиняться її матір`ю ОСОБА_2 . Зазначені обставини встановлені судом першої та апеляційної інстанції. Матеріали справи містять належні та допустимі докази того, що ОСОБА_2 перешкоджає побаченням дідуся та онуки, що достеменно підтверджується наступним.
Так, встановлено, що ОСОБА_2 за місцем реєстрації у АДРЕСА_1 не проживає. Вона змінила своє місце проживання, та разом з дитиною виїхала до АДРЕСА_2 . Про зміну місця постійного проживання ОСОБА_1 не повідомила. За указаною адресою у                      м. Херсоні, куди дідусь приїжджав побачитися з онукою у визначений рішенням суду день, ОСОБА_2 чинила йому у цьому перешкоди, дитину для побачень на виконання судового рішення не надала.
Факт переховування ОСОБА_2 також підтверджується інформацією Святошинського управління поліції Головного управління національно поліції у місті Києві, із довідки від 30 серпня 2017 року № 183 а. з./125/54/03-2017 року наданої на запит адвоката Горяної Т. М. вбачається, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 перебуває у розшуку за ВКП Святошинського Управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києві, як боржник з несплати боргу.
Також матеріали справи містять численні висновки щодо результатів перевірки матеріалів ЄО про невиконання ОСОБА_2 рішення суду, внесені відомості до ЄРДР від 04 грудня 2016 року за № 12016100080012067.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Так, відповідно до статті 14 ЦПК України 2004 року судовірішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства (частина п`ята статті 124 Конституції України). Отже, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень, судові рішення є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.
Частиною 1 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Така ж норма міститься і у статті 373 ЦПК України.
Поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення - це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України2004 року. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб.
Зміна способу і порядку виконання рішення полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим.
При вирішенні питання про зміну способу виконання суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення, не вправі змінювати зміст рішення або його суть.
Отже, за змістом статті 373 ЦПК України та статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» питання про встановлення способу і порядку виконання рішення суду може бути розглянуто у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.
При вирішенні питання щодо встановлення способу та порядку виконання рішення суду суд має з`ясувати обставини, що свідчать про утруднення та неможливість виконання рішення суду. При цьому у будь-якому випадку встановлення способу і порядку виконання рішення суд не може змінювати судове рішення по суті.
Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обов`язкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).
Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (HORNSBYv. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).
Отже, встановивши, що встановлення способу і порядку виконання рішення, який зазначений заявником відповідає вимогам закону, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви у цій частині шляхом зобов`язання ОСОБА_2 передавати ОСОБА_6 онуку ОСОБА_1 відповідно до графіку побачень, встановленого рішенням суду, а саме: першої і третьої суботи кожного місяця з 10.00 год до 17.00 год з перервою на обідній сон, оскільки заявником доведені виняткові обставин в розумінні статті 373 ЦПК України                 2004 року, які стали підставою для визначення способу та порядку виконання рішення суду. 
 
Встановлення способу і порядку виконання рішення суду шляхом зобов`язання вчиняти певні дії, а саме передавати дитину дідусеві не є за своїм змістом зміною рішення по суті, та є допустимим. Крім того, зазначений спосіб - не є іншими позовними вимогами, які належить доводити окремо у іншому позові. 
 
Отже, доводи касаційної скарги про те, що суд змінив рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2016 року, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки суд лише зазначив про те, що ОСОБА_2 зобов`язана передати дідусю онуку відповідно до графіку побачень, встановленого рішенням суду.
 
Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
 
Щодо зупинення виконання рішення суду
 
Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року зупинено виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання ухвали на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , залишити без задоволення.
 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року залишити без змін.
 
Поновити виконання ухвали Святошинського районного суду м. Києва                        від 16 червня 2017 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 27 вересня 2017 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                             В. М. Коротун 
С. Ю. Бурлаков
М. Є. Червинська