П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
31 липня 2019 року
м. Київ
справа № 442/3300/15-ц
провадження № 61-7065св18 
Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),
суддів:  Калараша А.А., Лесько А. О.,  Мартєва С. Ю.,  Петрова Є. В.,  
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - генеральний директор Приватного акціонерного товариства «Дрогобицьке АТП-24655» Павець Ярослав Миколайович , 
третя особа - Приватне акціонерне товариство «Дрогобицьке АТП-24655»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року в складі судді: Нагірної О.Б. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року в складі колегії суддів:                    Бойко С.М., Берези В.І., Штефаніци Ю.Г., 
ВСТАНОВИВ:
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся  з позовом до генерального директора Приватного акціонерного товариства «Дрогобицьке АТП-24655» Павець Я.М. (далі - ПрАТ «Дрогобицьке АТП-24655»), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність голови правління ПрАТ «Дрогобицьке АТП-24655» Павець Я.М. за порушення законодавства про звернення громадян, зобов`язати голову правління надати відповіді на його заяви від 13 листопада 2014 року та від 29 грудня 2014 року та стягнути з нього моральну шкоду в                        розмірі 10000 гривень.
Позов мотивовано, що 13 листопада 2014 року він звернувся безпосередньо до відповідача Павець Я.М. як до посадової особи підприємства-працедавця із заявою, в якій пропонував відповідачеві в добровільному порядку поновити його на роботі, оскільки наказом голови правління ВАТ «Дрогобицьке АТП-24655» Павець Я.М. №17 від 10 жовтня 2006 року його незаконно було звільнено з роботи за прогул, хоча він знаходився на листку тимчасової непрацездатності внаслідок отриманої під час виконання своїх посадових обов`язків виробничої травми. 
Заяву відповідачем було отримано 19 листопада 2014 року, однак, у встановленому законом порядку відповіді на неї позивач не отримав.
Пізніше, 29 грудня 2014 року відповідачеві знову було надіслано заяву, в якій позивач просив надіслати на його адресу документи, пов`язані як із процедурою страхування водіїв на підприємстві, так і з його особистим страхуванням як водія АТП-24655 під час роботи на підприємстві, однак, відповідач, отримавши цю заяву 06 січня 2015 року, знову не дав йому відповіді на неї. 
Зазначає, що своєю бездіяльністю відповідач порушив його конституційні права, зокрема: право на працю, право на інформацію та право на звернення до органів влади, підприємств або їх посадових чи службових осіб, і заподіяв моральну шкоду, яку він оцінює в 10000 гривень.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції,  виходив з того, що заявлені позивачем вимоги є безпідставними та необґрунтованими.
Суди вважали, що позивачем не доведений факт заподіяння йому моральних страждань неправомірними діями відповідача, причинного зв`язку між діями відповідача і спричиненням фізичних та моральних страждань, не надано доказів визначення розміру моральної шкоди.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , посилається на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 
05 квітня 2016 рокую, справу передати на новий розгляд до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу  № 442/3300/15-ц із Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду. 
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачем в порушення вимог Закону України «Про звернення громадян» було проігноровано його заяви                            від 13 листопада 2014 року та 29 грудня 2014 року і надано відповіді на них лише після звернення позивача до суду з вказаним позовом. 
Крім того, зазначає, що відповідачем порушене його конституційне право на звернення, а тому воно підлягає захисту в обраний ним спосіб. На думку скаржника, суди не дали належної оцінки доказам, які були досліджені в судовому засіданні, і дійшли помилкового висновку про доведеність факту надіслання відповідачем відповідей на його заяви, оскільки належними доказами для підтвердження цього факту повинні бути рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення адресату. 
Скаржник вважає вимогу про відшкодування моральної шкоди законною та обґрунтованою, оскільки право позивача на таке відшкодування закріплене у статті 25 Закону України «Про звернення громадян».
Доводи інших учасників справи
02 липня 2016 року надійшли заперечення ПрАТ «Дрогобицьке АТП-24655», в яких просить касаційну скаргу відхилити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін, оскільки викладені скаржником доводи не мають законодавчого підґрунтя та побудовані на припущеннях. Вважає, що суди всебічно та повно дослідили обставини справи та ухвалили по суті справедливі рішення. 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом встановлено, що предметом даного спору є визнання протиправної бездіяльності відповідача Павець Я.М. , як посадової особи ПрАТ «Дрогобицьке АТП-24655», з тих підстав, що названою посадовою особою не було надано у встановленому Законом України «Про звернення громадян» порядку та строки відповіді на його письмові звернення, а саме: на заяву від 12 листопада                2014 року, в якій позивач пропонував в добровільному порядку поновити його на роботі, та від 29 грудня 2014 року, в якій позивач просив надіслати на його адресу документи, пов`язані як із процедурою страхування водіїв на підприємстві, так і з страхуванням безпосередньо його як водія цього підприємства під час роботи на ньому (а.с.8,10). 
Як досліджено судом, отримання від відповідача вказаних вище документів, пов`язаних із страхуванням водіїв на підприємстві, позивачеві було необхідне для підтвердження в суді незаконності його звільнення з названого підприємства.
Як встановлено судами, згідно з рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення адресату, вказані заяви були отримані відповідачем, відповідно, 19 листопада 2014 року та 06 січня                                       2015 року (а.с.8-9, 10-11).
Згідно з журналом вихідної кореспонденції ПрАТ «Дрогобицьке АТП-24655», відповіді на звернення ОСОБА_1 були надані підприємством, відповідно, 15 грудня 2014 року за №15/12 та 28 січня 2015 року за №28/01 (а.с.22-23).
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, на обидва звернення позивача відповідачем повторно була надана відповідь 27 травня                          2015 року (а.с.21, 24).
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Так, відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Відповідно статті 40 Конституції України, гарантує право кожного направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.   
Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» (далі - Закон) передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Відповідно до статті 18 вказаного Закону передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.
Такому праву кореспондує встановлений згідно зі  статтями  7, 15, 19 Закону України «Про звернення громадян» обов`язок відповідних суб`єктів звернення об`єктивно і вчасно розглядати заяви, звернення, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Згідно статті 20 вказаного Закону встановлено місячний термін для розгляду відповідних звернень громадян, а у відповідних випадках не більше 45 днів.
Відповідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статі 16 ЦК України.
З цього слідує, що порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають захисту і у спосіб, не передбачений законом, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України                          від 21 травня 2012 року (Справа №6-20цс11).
Як встановлено судами, з оглянутого в судовому засіданні журналу вихідної кореспонденції ПрАТ «Дрогобицьке АТП-24655», який ведеться на підприємстві, відповіді на звернення ОСОБА_1 були надані підприємством за підписом керівника - генерального директора Павця Я.М. 15 грудня 2014 року за номером 15/12 та 28 січня 2015 року за номером 28/01 відповідно(а.с.22-23).
Крім цього, на обидва звернення позивача ОСОБА_1 була повторно надана відповідь від 27 травня 2015 року та направлена останньому згідно поштової квитанції (а.с.24) 28 травня 2015року.
Враховуючи те, що відповідач надав відповіді на звернення позивача і, окрім того, позивач не позбавлений права на захист своїх трудових прав в судовому порядку (звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, як один із ефективних засобів захисту, що відповідає змісту порушеного права), в тому числі й процесуального права на витребування судом від відповідача усіх необхідних для вирішення трудового спору доказів, - суд першої та апеляційної інстанції дійшли до обґрунтованого висновку, що підстав для задоволення вимог позивача про визнання протиправною бездіяльності відповідача немає, оскільки судом не встановлено факту порушення прав позивача діями відповідача по розгляду його звернень.
Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача, то відповідно до вимог частини першої  статті 23, статті  1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Частина другої  статті 23 ЦК України передбачає, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;  у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня                     1995 року № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
Отже, суд першої інстанції, з висновками якими погодився апеляційний суд, дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість вимоги позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки за встановлених обставин справи, зокрема, за відсутності самого факту неправомірності дій та/або рішень відповідача під час розгляду заяв позивача, що давало б йому право на відшкодування відповідно до статті 25 Закону України «Про звернення громадян» моральної шкоди, - правових підстав для присудження такого виду відшкодування немає.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що рішення судів ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права.
Частиною третьою статті 410 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України  передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 141, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишити без задоволення. 
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 05 квітня 2016 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя                                                                         В. М. Сімоненко
 
Судді                                                                                              А. А. Калараш
 
                                                                                             А. О. Лесько
 
                                                                                              С. Ю. Мартєв
                                                                                          
                                                                                              Є. В. Петров