Постанова 
Іменем України
 
10 червня 2019 року
м. Київ
 
справа № 488/3314/16-ц
провадження № 61-29301св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Курило В. П.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Державне підприємство виробничий комплекс газотурбобування «Зоря»-«Машпроект»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом   ОСОБА_1 до Державного підприємства виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» про стягнення середньої заробітної плати та моральної шкоди
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 16 листопада 2016 року у складі судді Лазаревої Г. М. та рішення Апеляційного суду Миколаївської області                    від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Лівінського І. В., Данилової О. О., Шаманської Н. О.,
ВСТАНОВИВ:
 
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, який уточнив в процесі розгляду справи, та просив стягнути з Державного підприємства виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря»-«Машпроект» (далі – ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект»)на його користь середній заробіток в сумі 65 620 грн та 60 000 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1   посилався на те, щопід час роботи в ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» з 04 квітня 2014 року його було направлено для проходження військової служби за призовом під час часткової мобілізації, оголошену указом Президента України від 17 березня 2014 року                               № 303/2014 «Про часткову мобілізацію». З 25 березня 2015 року він був зарахований в розпорядження командира військової частини                                  № НОМЕР_1 Національної гвардії України. З часу зарахування в розпорядження командира військової частини № НОМЕР_1 по час звернення до суду з цим позовом невирішене питання про звільнення з військової служби, що пов`язано   з кримінальним провадженням щодо нього через нез`явлення на службу без поважних причин. З квітня 2014 року по квітень 2015 року відповідач нараховував та сплачував йому середній заробіток. В квітні-травні місяці         2015 року він звертався в усній формі до посадових осіб відділу кадрів ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» щодо сплати середнього заробітку, однак отримав усні відповіді про те, що середній заробіток сплачується мобілізованим лише один рік. Крім того на його звернення ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» повідомило, що середня заробітна плата не може йому виплачуватися, так як неможливо підтвердити факт несення ним військової служби. У зв`язку з цим він просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із середньої заробітної плати в розмірі 65 620 грн. Крім того зазначив, що невиплатою середнього заробітку йому завдано моральної шкоди яка полягає у душевних стражданнях, оскільки в результаті невиплати середнього заробітку змінився його звичайний спосіб життя і для його відновлення до попереднього потрібні значні зусилля та тривалий час. Через нервові переживання  нього загострилася хронічна хвороба, яка ускладнила його життя через необхідність постійного звернення до лікарів.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Корабельний районний суд міста Миколаєва рішенням від 16 листопада          2016 року відмовив в задоволенні позову.
Рішення суд першої інстанції мотивував тим, що   ОСОБА_1 з грудня 2014 року не перебуває у військовій частині за місцем проходження військової служби та не виконує державні обов`язки, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплатити йому середній заробіток за період з квітня 2015 року. У зв`язку з відсутністю порушень відповідачем вимог трудового законодавства не підлягає відшкодуванню і моральна шкода.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд Миколаївської області рішенням від 23 лютого 2017 року змінив рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 16 листопада        2016 року в частині розподілу судових витрат. Стягнув з  ОСОБА_1  1 157,52 грн судового збору в дохід держави. В іншій частині рішення залишив без змін.
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції в цілому повно і всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, однак місцевий суд не врахував того, що позивачем не сплачено судовий збір за вимоги про відшкодування моральної шкоди та не здійснив розподіл цих витрат. Також суд апеляційної інстанції вирішив питання про розподіл судових витрат за подання апеляційної скарги.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У березні 2017 року  ОСОБА_1  подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 16 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що судами встановлено обставини справи виключно на доказах, наданих стороною відповідача, які не стосуються предмета спору у цій справі, при цьому проігноровано доводи наведені в його запереченнях. Обставини, встановлені судами щодо не проходження позивачем військової служби, не відповідають дійсності та ґрунтуються на припущеннях. Судами неправильно застосовано статтю             119  Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України). Касаційна скарга також містить доводи про порушення строків розгляду цієї справи.
 
У листопаді 2017 року ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» подало заперечення на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити, а оскаржувані рішення – залишити без змін, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що  ОСОБА_1 з грудня 2014 року не перебуває у військовій частині за місцем проходження військової служби та не виконує обов`язки, передбачені частиною першою статті 119 КЗпП України. Суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що у зв`язку з відкриттям кримінального провадження за ознаками злочину, передбаченого статтею 407 Кримінального Кодексу України (далі – КК України), ОСОБА_1 не має права на звільнення на підставі Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», оскільки не вислужив встановленого строку проходження військової служби за призовом по мобілізації. Аргументи позивача про те, що на нього не поширюються положення нормативно-правових актів, на які посилалися суди, є безпідставними та необґрунтованими. Судами не встановлювались обставини щодо законності/незаконності відмови військової частини від звільнення позивача, адже предметом спору у цій справі не є його звільнення з військової служби. При цьому судами перевірявся факт перебування позивача на військовій службі для встановлення правомірності дій відповідача щодо відмови здійснювати виплату середнього заробітку            ОСОБА_1 в період, коли він не виконує військовий обов`язок та не перебуває на військовій службі. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі – ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
23 травня 2018 року справу 488/3314/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
 
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями                       від 03 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві Зайцеву А. Ю.
 
Фактичні обставини справи
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 05 грудня 2013 року ОСОБА_1 прийнято на роботу у ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» на посаду інженера-технолога цеха № 35. 
Наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1      від 04 квітня 2014 року № 16 ОСОБА_1 призвано для проходження військової служби за мобілізацією.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 04 квітня 2014 року                            № 69 ОСОБА_1 зараховано в списки особового складу частини та на фінансове забезпечення.
Під час проходження служби ОСОБА_1 було надано звільнення (вихідні дні для вирішення соціально-побутових проблем) з 07 по 17 грудня 2014 року. Однак, в передбачений строк ОСОБА_1 до розташування військової частини не прибув.
22 грудня 2014 року позивача виключено з усіх видів забезпечення наказом командира військової частини НОМЕР_1 № 72, а з 25 березня 2015 року зараховано в розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 наказом № 73.
Як встановлено з обвинувального акта, 29 грудня 2014 року військовою прокуратурою Одеського гарнізону Південного регіону України внесено до ЄРДР провадження № 42014161010000451 за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 407 Кримінального Кодексу України, за фактом невчасного з`явлення ОСОБА_1 на службу зі звільнення (вихідних днів для вирішення соціально-побутових проблем) до військового формування без поважних причин тривалістю понад один місяць в грудні 2014 року, яке  07 квітня 2015 року виведено в окреме кримінальне провадження № 42015161010002649.
На час вирішення цього спору в судах попередніх інстанцій справа № 521/6347/16-к за обвинуваченням ОСОБА_1 у скоєнні злочинів, передбачених частинами третьою, четвертою статті 407 КК України перебувала на розгляді в Малиновському районному суді місті Одеса, рішення по справі не було прийнято.
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника – фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
 
Згідно із статтею 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості покладається на Збройні Сили України. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
 
Статтею 119 КЗпП України, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
 
Відповідно до частини третьої зазначеної статті КЗпП України за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
 
Дію частини третьої статті 119 КЗпП України поширено на громадян України, які починаючи з 18 березня 2014 року були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 15 січня 2015 року № 116-VII.
 
Цим законом було внесено також зміни до статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», відповідно до якої за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.
 
Відповідно до роз`яснень Міністерства оборони України, викладених у листі        від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417, та статті 1 Закону України «Про оборону в Україні» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014, в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.
 
На час розгляду справи в судах попередніх інстанцій Президент України рішення про переведення державних інституцій на функціонування в умовах мирного часу та про демобілізацію не приймав.
 
Згідно з частиною третьою статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», указами Президента України.
 
Військовозобов`язані та резервісти вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби, служби у військовому резерві, за умов, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», указами Президента України.
 
Згідно з частиною третьою статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовослужбовці вважаються такими, що виконують обов`язки військової служби: 1) на території військової частини або в іншому місці роботи (занять) протягом робочого (навчального) часу, включаючи перерви, встановлені розпорядком (розкладом занять); 2) на шляху прямування на службу або зі служби, під час службових поїздок, повернення до місця служби;
3) поза військовою частиною, якщо перебування там відповідає обов`язкам військовослужбовця або його було направлено туди за наказом відповідного командира (начальника); 4) під час виконання державних обов`язків, у тому числі у випадках, якщо ці обов`язки не були пов`язані з військовою службою; 5) під час виконання обов`язку з урятування людського життя, охорони державної власності, підтримання військової дисципліни та охорони правопорядку.
Оскільки в цій справі встановлено, що  ОСОБА_1  з 17 грудня 2014 року невиконує обов`язки військової служби, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відсутні правові підстави для покладення на відповідача обов`язку нарахувати та виплачувати позивачу середній заробіток за період з квітня 2015 року, відповідно до заявлених позивачем вимог.
Згідно з частиною першою статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановивши відсутність порушень відповідачем трудового законодавства суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що не підлягає відшкодуванню і моральна шкода, оскільки вимога про її відшкодування є похідною від основаної вимоги про стягнення середнього заробітку.
З урахуванням того, що наведені у касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 303, 304 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 рокуу справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у незміненій частині) та апеляційного суду відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 16 листопада         2016 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| В. П. Курило