Постанова
Іменем України
 
22 травня 2019 року
місто Київ
 
справа № 127/3659/17
провадження № 61-11961св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач - Правобережний районний центр зайнятості м. Вінниці,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Правобережного районного центру зайнятості м. Вінниці на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року у складі судді Федчишена С. А. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Іващука В. А., Ковальчука О. В.,
ВСТАНОВИВ:
I. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
Ленінський районний центр зайнятості м. Вінниці (далі - Центр зайнятості), найменування якого у подальшому змінено на Правобережний районний центр зайнятості м. Вінниці, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення допомоги по безробіттю в сумі 5 829, 39 грн.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що ОСОБА_2 у період з 25 липня 2013 року до 23 грудня 2013 року та з 06 серпня 2014 року до 23 грудня 2014 року зареєстрований у Центрі зайнятості як такий, що шукає роботу. Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» ОСОБА_2 за цей період призначено та виплачено допомогу по безробіттю, загальна сума якої складає 5 829, 39 грн. У подальшому Центром зайнятості проведено розслідування достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітного та виплати матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Під час розслідування виявлено, що ОСОБА_2 з 09 листопада 2013 року призначено пільгову пенсію за списком № 2 згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення». Всупереч приписам Закону України «Про зайнятість населення» та Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» відповідач не повідомив Центр зайнятості про призначення йому пенсії, у зв`язку з чим, на думку позивача, ОСОБА_2 безпідставно отримав допомогу по безробіттю в розмірі 5 829, 39 грн.
Стислий виклад заперечень відповідачів
Відповідач позов не визнав, вважав його необґрунтованим та таким, у задоволенні якого необхідно відмовити.
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року в задоволенні позову Центру зайнятості відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що обставина, яка могла вплинути на умови виплати ОСОБА_2 допомоги по безробіттю, на час її призначення та виплати не існувала, і виникла з моменту набрання законної сили постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2014 року, а саме з 04 грудня 2014 року, яку ОСОБА_2 отримав 19 грудня 2014 року, повідомивши про це Ленінський районний центр зайнятості 22 грудня 2014 року. Суд дійшов висновку, що у такому разі відсутні обставини, які б вказували на умисне невиконання ОСОБА_2 своїх обов`язків та зловживання правами, що, в свою чергу, виключає можливість стягнення виплаченої суми допомоги з відповідача з підстав, визначених частиною третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття».
Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року апеляційну скаргу Центру зайнятості відхилено, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не довів факт умисного невиконання ОСОБА_2 своїх обов`язків та зловживання правами, що виключає можливість стягнення виплаченої суми допомоги з відповідача.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Центр зайнятості просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що судами неправильно застосований пункт 7 частини першої статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», відповідно до якого виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі призначення чи отримання права на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку. Таким чином, оскільки у відповідача виникло право на отримання пенсії при досягненні ним 55 років, то, починаючи з 09 листопада 2013 року, він втратив право на отримання допомоги по безробіттю, про що і повинен був повідомити позивача.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У наданому відзиві ОСОБА_2 просив касаційну скаргу залишити без задоволення з підстав її необґрунтованості.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДАХ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, ухвалою від 27 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають застосуванню правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 липня 2013 року ОСОБА_2 звернувся до Центру зайнятості із заявою про надання йому статусу безробітного, у зв`язку з чим протягом періоду з 25 липня 2013 року до 23 грудня 2013 року перебував на обліку та отримував допомогу по безробіттю.
У подальшому, на підставі заяви від 06 серпня 2014 року ОСОБА_2 поновлено виплату допомоги у період з 06 серпня 2014 року до 22 грудня 2014 року.
Центром зайнятості проведено звірку за фактом отримання пенсії ОСОБА_2 в період перебування на обліку в якості безробітного, про що складено відповідний акт від 25 жовтня 2016 року № 263.
Перевіркою встановлено, що під час перебування на обліку в Центрі зайнятості ОСОБА_2 не повідомив про факт призначення йому пенсії за віком з 09 листопада 2013 року, чим порушив вимоги частини 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». У зв`язку із зазначеним позивачем видано наказ від 25 жовтня 2016 року № 146, згідно з яким ОСОБА_2 зобов`язано повернути отримані ним кошти в розмірі 5 829, 39 грн.
Зазначена вимога ОСОБА_2 у зв`язку з незгодою залишена ним без задоволення, що стало підставою для звернення до суду із цим позовом.
Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2014 року у справі № 127/18705/14-а позов ОСОБА_2 задоволено. Зобов`язано Управління пенсійного фонду України у м. Вінниці призначити та виплачувати ОСОБА_2 пенсію за віком на пільгових умовах за списком № 2 відповідно до пункту «б» частини першої статті 13 Закону України 
«Про пенсійне забезпечення», починаючи з 09 листопада 2013 року.
Зазначена постанова набрала законної сили згідно з ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04 грудня 2014 року. Справа розглядалась судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження.
19 грудня 2014 року зазначена ухвала отримана відповідачем та 22 грудня 2014 року він звернувся до Центру зайнятості із заявою про зняття його з обліку. Зазначена обставина не заперечувалась позивачем як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.
Оцінка аргументів, викладених у касаційній скарзі 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» (тут і далі - у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) безробітний - це особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи.
Пунктом 7 частини першої наведеної статті передбачено, що зайнятість - це не заборонена законодавством діяльність осіб, пов`язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім`ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб`єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно.
Умови виплати допомоги по безробіттю визначені статтею 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», пов`язуються з початком настання безробіття, тобто наданням особі статусу безробітного.
Згідно з частиною першою статті 31 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі: 1) працевлаштування безробітного; 2) поновлення безробітного на роботі за рішенням суду; 3) вступу до навчального закладу на навчання з відривом від виробництва; 4) відрахування із навчального закладу; 5) призову на строкову військову або альтернативну (невійськову) службу; 6) набрання законної сили вироком суду про позбавлення волі безробітного або направлення його за рішенням суду на примусове лікування; 7) призначення чи отримання права на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, пенсії за вислугу років або досягнення особою встановленого законом пенсійного віку; 8) призначення виплати на підставі документів, що містять неправдиві відомості; 9) подання письмової заяви про бажання здійснювати догляд за дитиною до досягнення нею трирічного віку; 10) подання письмової заяви про відмову від послуг державної служби зайнятості; 11) зміни місця проживання; 12 ) закінчення строку їх виплати; 13) зняття з обліку за невідвідування без поважних причин державної служби зайнятості 30 і більше календарних днів; 14) відмови безробітного від двох пропозицій підходящої роботи або від двох пропозицій проходження професійної підготовки, перепідготовки, підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості, у тому числі осіб, які вперше шукають роботу та не мають професії (спеціальності); 15) відмови від роботи за спеціальністю, професією, набутою після професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації за направленням державної служби зайнятості; 16) смерті безробітного.
Згідно з частинами другою, третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов`язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. У разі виїзду особи, зареєстрованої в установленому порядку як безробітна, за межі України з метою працевлаштування чи здійснення іншої діяльності, спрямованої на отримання прибутку, така особа зобов`язана повідомити про це державну службу зайнятості.
Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов`язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.
З огляду на наведене правило Закону підставою для стягнення з відповідача суми виплаченого забезпечення є встановлення одночасно умисного невиконання обов`язків та зловживання ними застрахованою особою.
При цьому, відповідно до пункту «б» статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.
Відповідно до наведеного положення Закону досягнення 55-річного віку не є єдиною та достатньою підставою для призначення пенсії на пільгових умовах. З огляду на це доводи касаційної скарги про те, що з моменту досягнення 55 років відповідачем він отримав право на призначення йому пенсії на пільгових умовах, а, відповідно, і втратив право на отримання допомоги по безробіттю, Верховний Суд визнає необґрунтованими.
Судами встановлено, що відповідач відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» звернувся до пенсійного фонду із заявою про призначення йому пенсії на пільгових умовах, однак йому відмовлено у призначенні такої пенсії у зв`язку із відсутністю необхідного пільгового стажу. Наведене свідчить, що пенсійний фонд не визнав відповідне право відповідача, що доводить його оспорюваність, у зв`язку із чим ОСОБА_2 звернувся до суду за захистом своїх пенсійних прав.
З огляду на зазначені положення закону, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, встановивши, що право позивача на отримання пенсії на пільгових умовах виникло з моменту набрання законної сили постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 вересня 2014 року, а саме з 04 грудня 2014 року, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
При цьому, оцінюючи дії відповідача на предмет зловживання та умисного порушення своїх обов`язків, Верховний Суд врахував, що відповідач, отримавши рішення суду апеляційної інстанції, на наступний робочий день звернувся до позивача із відповідним повідомленням, що свідчить про добросовісність його дій та відсутність підстав, передбачених частиною третьою статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», для стягнення сплачених коштів з відповідача.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судів, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Правобережного районного центру зайнятості м. Вінниці залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 30 травня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                          В. А. Стрільчук
 
Судді                                                                                                           В. О. Кузнєцов
 
С. О. Погрібний
 
О. В. Ступак
 
Г. І. Усик