ПОСТАНОВА
Іменем України

07 серпня 2019 року 
Київ
справа №753/22101/16-а
адміністративне провадження №К/9901/47200/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді     - Уханенка С.А.,
суддів - Кашпур О.В., Радишевської О.Р.,
розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції справу
за позовом   ОСОБА_1 до Верховного Суду України, третя особа - Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, провадження по якій відкрито
за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Верховного Суду України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року, ухвалену в складі головуючого судді Качура І.А. та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року, ухвалену в складі судді-доповідача Федотова І.В., суддів Бужак Н.П, Собківа Я.М.,
ВСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1. У листопаді 2016 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до Верховного Суду України, третя особа - Державна казначейська служба України, в якому просила зобов`язати Верховний Суд України (далі відповідач) виплатити їй вихідну допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою, що складає 367 575,00 грн.
2. В обґрунтування позову зазначає, що право на відставку та на отримання вихідної допомоги вона набула під час дії ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року.
ІІ. Встановлені судами обставини справи          
3. Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено з посади судді Верховного Суду України у відставку відповідно до п. 9 ч. 5 статті 126 Конституції України. 
4. Наказом голови Верховного Суду України від 30 вересня 2016 року № 942-к ОСОБА_1 виключено 30 вересня 2016 року зі складу Верховного Суду України
5. 24 жовтня 2016 року позивачка звернулась до відповідача із заявою про виплату, у зв`язку з виходом у відставку, вихідної допомоги відповідно до законодавства України .
6. Верховний Суд України, листом від 27 жовтня 2016 року повідомив про відсутність правових підстав для задоволення заяви, оскільки згідно з п. 7 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року гарантії суддів Верховного Суду України визначаються відповідно до положень Закону України №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року, а ст. 136 цього Закону, якою було встановлено право на отримання вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, виключена на підставі Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні», який набрав чинності в цій частині 01.04.2014 року.
7. Суть спору полягає у визначенні наявності у позивачки права на отримання вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат.
ІІІ. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення.
8. Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково. 
Зобов`язано Верховний Суд України нарахувати та виплатити судді Верховного Суду України у відставці - ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі трьох місячних суддівських винагород відповідно до ч. 1 ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року у розмірі 110 272,50 грн. (сто десять тисяч двісті сімдесят дві гривні 50 копійок).
У задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
9. Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції дійшов висновку щодо відсутності у позивачки права на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних окладів, оскільки на момент її виходу у відставку, норми ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року та ст. 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року втратили чинність. Водночас, вийшовши за межі позовних вимог, Окружний адміністративний суд міста Києва, дійшов висновку щодо наявності у  ОСОБА_1 права на отримання вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород відповідно до ч. 1 ст. 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, яка набрала чинності на момент виключення позивачки зі складу  Верховного Суду України. 
10. Не погодившись з постановою суду першої інстанції позивачка та відповідач подали апеляційні скарги на вказану постанову.
11. Київський апеляційний адміністративний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції, постановою від 06 березня 2018 року залишив без змін постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції, вимоги касаційної скарги та аргументи сторін.
12.  Не погоджуючись з постановами судів першої та апеляційної інстанцій, позивачка та відповідач подали касаційні скарги.
13. Відповідач, в поданій касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову  відмовити.
14. В обґрунтування касаційної скарги відповідач зазначає, що позивачка була звільнена з посади судді Верховного Суду України Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року, тому застосування положень ч. 1 ст.143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року, які набрали чинності 30.09.2016 року є безпідставним.
15. Позивачка, в поданій касаційній скарзі, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить змінити оскаржені постанови та ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
16. В обґрунтування касаційної скарги позивачка зазначає про необхідність застосування норм законів діючих на період набуття нею права на відставку. Вказує, що вихідна допомога, що була гарантована державою, була очікуваним майном. Крім того, посилається на норми КЗпП України, які регулюють питання виплати вихідної допомоги посадовим особам у разі припинення трудового договору з ними. 
17. Позивач в поданому відзиві на касаційну скаргу, зазначає про безпідставність викладених в ній доводів.
18.  Відповідач в поданому на касаційну скаргу відзиві, просить залишити її без задоволення.
V. Джерела права й акти їхнього застосування. Оцінка Верховного Суду
19. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
20. Згідно з пунктами 1-5 статті 120 Закону № 2453-VI в редакції, яка була чинна на момент винесення постанови Верховної Ради України від 8 вересня 2016 року №1515-VІІІ "Про звільнення суддів", суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.
21. Стаття 126 Конституції України серед підстав для звільнення судді визначає подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.
22. Порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається Законом № 2453-V та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок.
23. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.
24. Відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.
25. За приписами абзацу третього пункту 7 Указу Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10 червня 1997 року № 503/97 акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.
26. Отже, чинним на час виникнення спірних відносин законодавством визначений порядок реалізації права судді на звільнення у зв`язку з відставкою, яке починається з подання суддею відповідної заяви і закінчується прийняттям Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, яка набирає чинності з моменту її прийняття.
27. Враховуючи викладене, реалізація права позивача на звільнення у зв`язку з відставкою відбулась у момент прийняття Верховною Радою України відповідної постанови, тобто 22 вересня 2016 року.
28. Відповідно до частин першої-третьої статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ, на яку посилається позивачка, було передбачено, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків. За суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканності, як і до виходу у відставку. Судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.
29. Законом України "Про внесення змін і доповнень до Закону України "Про статус суддів" від 24.02.1994 року № 4015-ХІІ, частину третю статті 43 Закону України "Про статус суддів" було викладено в іншій редакції, відповідно до якої судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.
30. У подальшому, Верховною Радою України прийнято Закон України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, з набранням чинності яким, Закон України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ втратив чинність.
31. Разом із цим, відповідно до частини першої статті 136 Закону № 2453-VI в редакції, яка була чинна до 1 квітня 2014 року, судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.
32. Проте, Законом України від 27 березня 2014 року № 1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", який набрав чинності 1 квітня 2014 року (далі - Закон № 1166-VII), внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме: виключено статтю 136 цього Закону.
33. Рішення щодо неконституційності Закону № 1166-VII у частині виключення статті 136 Закону № 2453-VI Конституційним Судом України на час виникнення спірних правовідносин не приймалося.
34. 30 вересня 2016 року набрав чинності Закон України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", відповідно до частини першої статті 143 якого судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.
35. Отже, законодавством дійсно передбачена виплата вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку, однак Закон № 2453-VI у редакції, яка була чинна на момент прийняття Верховною Радою України постанови від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII "Про звільнення суддів", якою позивача звільнено з посади судді у зв`язку з поданням заяви про відставку, не містив правових норм ані щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, ані щодо виплати вихідної допомоги в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.
36. Статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
37. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
38. Отже, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади судді.
39. Отже, суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав застосування положень Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ та Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ.
40. Водночас, помилковим є висновок судів щодо застосування положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", який набрав чинності 30 вересня 2016 року, оскільки як зазначалося вище, повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, а не з прийняттям відповідного наказу про виключення судді зі складу суду, як вказали суди першої та апеляційної інстанцій.
41. Тому, оскільки позивачку звільнено постановою Верховною Радою України від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII "Про звільнення суддів", то положення Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів", який набрав чинності 30 вересня 2016 року застосуванню не підлягають.
42. За таких обставин у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги, як  у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до Закону № 2453-VI, так і у розмірі 3 місячних заробітних плат за останньою посадою відповідно до Закону України № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".   
43. При цьому Верховний Суд зауважує, що відмова відповідачів у виплаті такої допомоги не є звуженням змісту та обсягу прав позивача, оскільки законодавство, чинне на момент виходу позивача у відставку, виплату такої допомоги не передбачало.
44. Що стосується доводів позивача про те, що вихідна допомога є гарантією правового статусу і особливою формою соціального забезпечення судді, а тому не може бути скасована шляхом внесення змін до законодавства, суд касаційної інстанції нагадує, що в рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 Конституційний Суд України зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.
45. Також, суд касаційної інстанції зазначає про безпідставність посилань позивачки на норми КЗпП України, які не регулюють спірні відносини.
46. Таким чином, суд касаційної інстанції дійшов висновку, касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а касаційну скаргу відповідача задовольнити частково.
47. Відповідно до частини 3 статті 349 КАС України, суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
48. Частиною 1 статті 351 встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
49. Відповідно до частини 3 статті 351 КАС України, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
50. Відтак, суд приходить до висновку про скасування судових рішеннь суду першої та апеляційної інстанції, з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.  
VІI. Судові витрати
51. Повернення та стягнення судових витрат, понесених суб`єктом владних повноважень у вигляді сплати судового збору, процесуальним законодавством не передбачено (ст. 139 КАС України). Таким чином, судові витрати за подання апеляційної скарги та за подання касаційної скарги не розподіляються.
52. Керуючись статтями 341, 343, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Касаційну скаргу Верховного Суду України задовольнити частково.
3. Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 грудня 2017 року, та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2018 року скасувати.
4. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити.
5. Судові витрати не розподіляються.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не підлягає оскарженню.
Головуючий:                                                                                 С.А. Уханенко
Судді:                                                                                          О.В. Кашпур
                                                                                          О.Р. Радишевська