Постанова
Іменем України                                               
 
14 серпня 2019 року 
м. Київ
 
справа № 359/11910/14-ц
провадження № 61-26730св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А., Лесько А. О. (суддя-доповідач), Петрова Є. В.,              Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство»,
відповідачі: Київська обласна державна адміністрація, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області на рішення Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Білоконь О. В., Верланова С. М., Савченка С. І., та касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_12 , на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від                               04 листопада 2016 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та рішення Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Білоконь О. В., Верланова С. М., Савченка С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
У листопаді 2014 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Державного підприємства «Бориспільське лісове господарство» (далі - ДП «Бориспільське лісове господарство») до Київської обласної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , про визнання недійсними розпоряджень, державних актів на право власності на землю, витребування земельних ділянок, визнання права власності та користування.
 
Позовна заява мотивована тим, що на виконання судових рішень розпорядженнями голови Київської обласної державної адміністрації (далі - Київська ОДА) від 24 листопада 2008 року припинено право постійного користування та вилучено 8 земельних ділянок загальною площею 5,16 га (ліси) на території Щасливської сільської ради із постійного користуванням                              ДП «Бориспільський лісгосп», змінено їх цільове признання із категорії земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення та передано у власність третіх осіб по справі, яким були видані державні акти.
Розпорядженнями голови Київської ОДА від 02 лютого 2010 року змінено цільове призначення зазначених земельних ділянок з категорії земель сільськогосподарського призначення на категорію земель «для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом».
На підставі договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року вказані земельні ділянки були відчужені попередніми власниками на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які на підставі заяв про поділ та об`єднання земельних ділянок отримали державні акти.
Прокурор вважав, що процедура вилучення та відведення спірних земельних ділянок відповідачам суперечила вимогам чинного законодавства.
Прокурор зазначав, що відповідно до статті 28 ЛК України та частини дев`ятої статті 149 ЗК України (в редакції, чинній на момент прийняття обласною адміністрацією спірних розпоряджень) лише Кабінет Міністрів України мав право вилучати лісові ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб. У даному ж випадку обласною адміністрацією в один день вилучено лісові землі, які знаходяться в одному кварталі лісництва, загальною площею 5,16 га.
Також на момент прийняття Київською ОДА вказаних розпоряджень діяли положення розпорядження Кабінету Міністрів України «Про деякі питання розпорядження земельними лісовими ділянками» від 10 квітня 2008 року                   № 610-р, якими з метою недопущення фактів порушення інтересів держави і суспільства під час відчуження та зміни цільового призначення земельних лісових ділянок було зупинено прийняття рішень про надання згоди на вилучення ділянок, їх передачу у власність та оренду із зміною цільового призначення.
Крім того, прокурор вказував, що судові рішення, які стали підставою для винесення розпоряджень Київської ОДА від 24 листопада 2008 року, були скасовані, відповідно відпали підстави для прийняття спірних розпоряджень, а тому спірні рішення та державні акти мають бути скасовані та визнані недійсними, як такі, що прийняті і видані на підставі незаконного судового рішення.
Також прокурор посилався на те, що при прийнятті спірних розпоряджень порушено вимоги законодавства при зміні цільового призначення земельних ділянок, а саме порушено порядок зміни цільового призначення земельних ділянок.
Оскільки земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавства та волі держави в особі уповноваженого на те органу, це дає підстави для витребування їх з чужого незаконного володіння на користь держави.
Посилаючись на вищевикладене, зменшивши позовні вимоги, прокурор просив суд визнати незаконними і скасувати розпорядження голови Київської ОДА від 24 листопада 2008 року та від 02 лютого 2010 року; визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки відповідачів та витребувати з незаконного володіння вказані земельні ділянки; визнати за державою в особі Кабінету Міністрів України право державної власності на вказані земельні ділянки, а за ДП «Бориспільський лісгосп» право користування вказаними земельними ділянками.
 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВИХ РІШЕНЬ
 
Заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2016 року позов задоволено.
Визнано недійсними розпорядження голови Київської ОДА № № 1461, 1462, 1463, 1464, 1465, 1466, 1467, 1468 від 24 листопада 2008 року та                                  № № 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88 від 02 лютого 2010 року.
Визнано недійсними державні акти, що посвідчували право власності на земельні ділянки із цільовим призначенням для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, що розташовані на території Щасливської сільської ради Бориспільського району Київської області:
на ім`я ОСОБА_1 - площею 0,4411 га із кадастровим номером НОМЕР_1 ; площею 0,4410 га із кадастровим номером НОМЕР_2 ; площею 2,0375 га із кадастровим номером НОМЕР_3 ;
- на ім`я ОСОБА_2 - площею 0,6800 га із кадастровим номером НОМЕР_4 ; площею 1,3573 га із кадастровим номером НОМЕР_5 ;
- на ім`я ОСОБА_3 - площею 0,4000 га із кадастровим номером НОМЕР_6 ; площею 0,4822 га із кадастровим номером НОМЕР_7 ;
та витребувано вказані земельні ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння відповідачів.
Вирішено питання про судові витрати.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Київська ОДА вилучила у               ДП «Бориспільський лісгосп» та надала у власність фізичним особам земельні ділянки лісогосподарського призначення, змінивши їх цільове призначення, незаконно, всупереч вимогам чинного законодавства та волі держави, перевищивши свої повноваження.
 
Рішенням Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2017 року заочне рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від                            04 листопада 2016 року скасовано в частині вирішення позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Бориспільське лісове господарство» до ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, витребування земельних ділянок та в частині стягнення з ОСОБА_3 судових витрат та ухвалено в цій частині нове рішення.
Відмовлено в задоволенні позовних вимог Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, ДП «Бориспільське лісове господарство» до ОСОБА_3 про визнання недійсними державних актів:
серії НОМЕР_8 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,4000 га для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, із кадастровим номером НОМЕР_6 , яка розташована на території Щасливської сільської ради;
серії НОМЕР_9 від 05 жовтня 2011 року на право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,4822 га для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом, із кадастровим номером НОМЕР_7 , яка розташована на території Щасливської сільської ради;
та витребування цих земельних ділянок.
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції вказав в ухвалі від 06 лютого 2017 року, що ОСОБА_3 не з`явився у судове засідання з поважних причин, однак в порушення вимог статті 232 ЦПК України 2004 року не скасував заочне рішення, що призвело до неправильного вирішення справи в частині позову відносно ОСОБА_3 , оскільки він був позбавлений можливості заявити про застосування строку позовної давності як підстави для відмови у позові. Розглянувши заяву ОСОБА_3 під час апеляційного перегляду, суд вирішив, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_3 з ухваленням нового рішення про відмову в позові з підстав пропуску строку позовної давності.
 
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, перший заступник прокурора Київської області, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не взято до уваги, що перебіг строку позовної давності починається не з дня виявлення прокурором підстав для звернення з позовом, а з моменту, коли орган, в інтересах якого звертається прокурор, довідався або міг довідатись про порушення своїх прав. Кабінет Міністрів України не був учасником спірних правовідносин щодо вилучення та передачі у приватну власність спірних земель, зміни їх цільового призначення, не був учасником справ щодо оскарження рішень Солом`янського районного суду м. Києва, а отже не знав та не міг знати про порушення прав держави спірними розпорядженнями Київської ОДА до моменту пред`явлення прокурором даного позову, а тому строк позовної давності для Кабінету Міністрів України не пропущено.
Крім того, звернення прокурора до суду спрямовано на задоволення суспільної потреби у поверненні до державної власності земель лісогосподарського призначення, право користування на які втрачено поза волею власника, та які за законом взагалі не можуть перебувати у приватній власності.
 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_12 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що у запереченнях проти позовної заяви, поданих Київською ОДА до суду першої інстанції 20 січня 2015 року, міститься заява про пропуск заступником прокурора строку позовної давності, проте, вказана заява була безпідставно відхилена судом. Крім того, строк позовної давності має бути застосований судом також до вимог прокурора, заявлених до інших відповідачів, оскільки вказані вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсними розпоряджень голови Київської ОДА від 2008 року. Наявність чинних рішень Солом`янського суду не перешкоджало зверненню прокурора до суду з позовом про визнання недійсними спірних розпоряджень голови Київської ОДА в зв`язку з перевищенням останнім владних повноважень при виділенні земельних лісових ділянок площею більше як 1 га. Тобто, перебіг позовної давності за вимогами прокурора слід рахувати з моменту припинення права користування земельними ділянками Бориспільським лісовим господарством та передачі спірних ділянок у власність громадян - відповідачів у справі, тобто з                            27 листопада 2008 року, оскільки саме тоді особи, в інтересах яких подано позов - Кабінет Міністрів України, ДП «Бориспільське лісове господарство» довідалися, або могли довідатися про порушення їх прав. 
 
АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
 
Заперечення на касаційну скаргу не надходили.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Судами встановлено, що на виконання постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2008 року у справі № 2-а-173-1/08 та постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня  2008 року у справі               № 2-а-175-1/08 розпорядженнями голови Київської ОДА від 24 листопада                2008 року за № № 1461, 1462, 1463, 1464, 1465, 1466, 1467, 1468 припинено право постійного користування та вилучено 8 земельних ділянок загальною площею 5,16 га (ліси) на території Щасливської сільської ради із постійного користуванням ДП «Бориспільський лісгосп», змінено їх цільове признання із категорії земель лісогосподарського призначення на землі сільськогосподарського призначення без права вирубки дерев та передано у власність ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , яким управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі на підставі розпоряджень голови Київської ОДА від 24 листопада 2008 року № № 1461-1468 були видані державні акти (т. 1, а. с. 17-24, 25-38).
 
Розпорядженнями голови Київської ОДА № № 81, 82, 83, 84, 85, 86, 87, 88 від                02 лютого 2010 року змінено цільове призначення зазначених земельних ділянок з категорії земель сільськогосподарського призначення на категорію земель «для будівництва та експлуатації торгівельно-розважального комплексу з офісними та виставковими приміщеннями, закладами громадського харчування та автосервісом» (т. 3, а. с. 152-183, 184-209, 210-235, 236-268)
 
В подальшому земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_10 , НОМЕР_11 , НОМЕР_12 , НОМЕР_13 були відчужені попередніми власниками на користь ОСОБА_1 на підставі договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року за реєстровими № № 2226, 2234, 2256, 2239, на підставі яких та заяв останнього                № № 2354, 2356 від 22 квітня 2010 року про поділ та об`єднання земельних ділянок було сформовано три земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 площею 0,4411га, 0,4410 га та 2,0375 га відповідно (т. 3, а. с. 164-169, 170-172, 178, 191-198, 204-205).
 
Земельні ділянки із кадастровими номерами НОМЕР_14 , НОМЕР_15 , НОМЕР_16 були відчужені попередніми власниками на користь ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року за реєстровими № № 2245, 2251, 2263, на підставі яких та заяви останнього № 2315 від 21 квітня 2010 року про об`єднання земельних ділянок було сформовано одну земельну ділянку із кадастровим номером НОМЕР_17 площею та 2,0375 га, з якої в подальшому на підставі заяви ОСОБА_2 № 286 від 10 лютого 2012 шляхом поділу сформовано дві земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_4 та НОМЕР_5 площею 0,6800 га та 1,3573 га відповідно (т. 3, а. с. 113-114, 236-268).
 
Земельна ділянка із кадастровим номером НОМЕР_18 була відчужена попереднім власником на користь ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19 квітня 2010 року за реєстровим № 2221, на підставі якого та заяви відповідача № 2317 від 21 квітня 2010 року про поділ земельної ділянки НОМЕР_18 було сформовано дві земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_6 та НОМЕР_7 площею 0,4000 га та 0,4822 га відповідно (т. 3, а. с. 210-235).
 
Управлінням земельних ресурсів у Бориспільському районі за наслідками поділу та об`єднання земельних ділянок відповідачам були видані оспорювані державні акти.
 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду Київської області від 25 листопада 2010 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24 липня 2011 року, скасовано постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2008 року (справа                    № 2-а-175-1/2008), на підставі якої було ухвалено розпорядження голови Київської ОДА № № 1461, 1463, 1464, 1466,1468 від 24 листопада 2008 року, та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_8 ,                ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 до Київської ОДА про зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення та вчинити певні дії відмовлено (т. 3 а. с. 145-151).
 
Постановою Київського апеляційного адміністративного суду Київської області від 25 січня 2011 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04 жовтня 2012 року, скасовано постанову Солом`янського районного суду м. Києва від 24 вересня 2008 року (справа № 2-а-173-1/2008), на підставі якої було ухвалено розпорядження голови Київської ОДА № № 1462, 1465, 1467 від 24 листопада 2008 року, та прийнято нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 до Київської ОДА про зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти рішення та вчинити дії відмовлено (т. 3 а. с. 141-144).
 
Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову до ОСОБА_3 , виходив з того, що вимоги першого заступника прокурора Київської області про визнання недійсним розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння є обґрунтованими, проте не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Проте, Верховний Суд не може погодитися з такими висновками з огляду на наступне.
Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Ліси та землі лісового фонду України є об`єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання.
Ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцем розташування виконують водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах (частина друга статті 1 Лісового кодексу (далі - ЛК) України.
Земельні відносини, що виникають при використанні, зокрема, лісів, регулюються ЗК України, а також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому кодексу (частина друга статті 3 ЗК України).
За основним цільовим призначенням ЗК України передбачає виділення в окрему категорію земель лісогосподарського призначення (пункт «е» частини першої статті 19 ЗК України).
Ведення лісового господарства полягає у здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів (стаття 63 ЛК України).
До земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 5 ЛК України).
Використанню лісогосподарських земель за їх цільовим призначенням законодавство надає пріоритет: складовою охорони земель є захист лісових земель та чагарників від необґрунтованого їх вилучення для інших потреб (пункт «б» частини першої статті 164 ЗК України).
Оскільки земельна ділянка та права на неї на землях лісогосподарського призначення є об`єктом земельних правовідносин, то суб`єктний склад і зміст таких правовідносин має визначатися згідно з нормами земельного законодавства та лісового законодавства у частині використання й охорони лісового фонду (висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-224цс14).
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.
Суди встановили, що на момент прийняття зазначених розпоряджень Київської ОДА спірні земельні ділянки перебували у постійному користуванні ДП «Бориспільське лісове господарство», що підтверджується як змістом самих розпоряджень, так і долученими до матеріалів справи Протоколом другої лісовпорядної наради від 14 квітня 2005 року з розгляду проекту організації і розвитку лісового господарства Бориспільського держлісгоспу Київської області за 2004-2013 роки (складений за даними розширеного безперервного лісовпорядкування 2003 року), «Проектом організації та розвитку лісового господарства Бориспільського лісгоспу Київського державного лісогосподарського об`єднання «Київліс» Міністерства лісового господарства України», Картою-схемою існуючого поділу території Бориспільського держлісгоспу Планшетом № 1 лісовпорядкування 2003 року (Вишеньківське лісництво).
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.
У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.
Порядок вилучення земельних ділянок визначає стаття 149 ЗК України, за приписами якої земельні ділянки, надані у постійне користування, зокрема, із земель державної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за згодою землекористувачів за рішеннями Кабінету Міністрів України, місцевих державних адміністрацій відповідно до їх повноважень.
Частина шоста статті 149 ЗК України встановлює, що обласні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою, дев`ятою цієї статті.
Відповідно до частини п`ятої статті 149 ЗК України районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті; в) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною дев`ятою цієї статті. 
Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, зокрема, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, крім випадків, визначених частинами п`ятою ? восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 ЗК України (частина дев`ята статті 149 ЗК України).
У частині першій статті 150 ЗК України визначено, що до особливо цінних земель відносяться: чорноземи нееродовані несолонцюваті на лесових породах; лучно-чорноземні незасолені несолонцюваті суглинкові ґрунти; темно-сірі опідзолені та чорноземи опідзолені на лесах і глеюваті; бурі гірсько-лісові та дерновобуроземні глибокі і середньоглибокі; дерново-підзолисті суглинкові ґрунти; торфовища з глибиною залягання торфу більше одного метра і осушені незалежно від глибини; коричневі ґрунти Південного узбережжя Криму; дернові глибокі ґрунти Закарпаття; землі дослідних  полів  науково-дослідних  установ  і  навчальних закладів; землі природно-заповідного фонду; землі історико-культурного призначення. Вилучення особливо цінних земель для  несільськогосподарських потреб не допускається, за винятком випадків, визначених частиною другою цієї статті. 
Тобто, судами першої та апеляційної інстанції правильно встановлено, що спірні земельні ділянки відносяться до категорії особливо цінних земель, щодо яких відповідно до статей 149, 150 ЗК України встановлено особливу процедуру вилучення, а саме: рішення про їх вилучення приймається постановою Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної місцевої ради, якщо питання про вилучення (викуп) земельної ділянки погоджується Верховною Радою України.
Таким чином, судами встановлено, що розпорядження Київської ОДА від                    24 листопада 2008 року № № 1461-1468, від 02 лютого 2010 року № № 81-88, якими вилучено із земель лісового фонду і передано у власність громадянам земельні ділянки загальною площею 5, 8391 га, є незаконними, прийнятими за відсутності волевиявлення власника - держави, оскільки таке не було висловлено у передбаченому законом порядку.
Рішення про вилучення і передачу спірних земельних ділянок Кабінетом Міністрів України не приймалося, ДП «Бориспільське лісове господарство» не давало згоди на вилучення та переведення до сільськогосподарської категорії лісових земель загальною площею 5, 8391 га, розташованих на території Щасливської сільської ради Бориспільського району. Процедура вилученняземельних ділянок не відповідає вимогам закону та була порушена Київською ОДА.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті в редакції, яка діяла до 15 січня 2012 року (на час виникнення спірних правовідносин), зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.
Відповідно до пункту 5 розд. ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону                  № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, тобто з 15 січня 2012 року, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.
Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.
З огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності або іншого речового права держави, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.
На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).
При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті                    45 ЦПК України 2004 року передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 частини другої статті 45 ЦПК України                       2004 року).
Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України 2004 року.
Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України 2004 року органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов`язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.
Таким чином, прокурор, який бере участь у справі, має обов`язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.
Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності.
Зазначений правовий висновок, викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі                           № 367/6105/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 357/9328/15-ц.
Апеляційний суд наведені норми матеріального права не врахував, не перевірив та не встановив, з якого часу стало відомо органам, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, в інтересах яких звернувся прокурор, про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Крім того, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). 
Отже, суд не звернув уваги, що правове значення для переходу права власності на земельні ділянки має рішення саме уповноваженого органу держави здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, а Кабінет Міністрів України відповідного рішення не приймав.
У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, що перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси, зокрема, у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України), та через інші законодавчі обмеження. Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, зокрема без належного дозволу уповноваженого на те органу, може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства на безпечне довкілля.
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.
Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання, зокрема з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.
Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті              1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)).
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Так, у рішенні від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium, заява № 21861/03) щодо зобов`язання заявниці знести заміський будинок, побудований у лісовій зоні, до якої застосовувалась заборона на будівництво, ЄСПЛ встановив:
Втручання у право заявниці на мирне володіння майном, яке стало результатом знесення її будинку за рішенням органів влади, було передбачене законом і переслідувало мету контролю за використанням земельної ділянки відповідно до загальних інтересів шляхом приведення її у відповідність до плану землекористування, який визначав лісову зону, в якій будівництво не дозволялося (§ 77).
Стосовно пропорційності втручання, то питання захисту навколишнього середовища зумовлюють постійний і стійкий інтерес громадськості, а отже, і органів державної влади. Економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава має законодавство з цього питання                 (§ 79). Тому обмеження права власності були допустимими за умови, що між індивідуальними та колективними інтересами встановлений розумний баланс             (§ 80).
Апеляційний суд вказаних обставин не врахував та не надав їм належної оцінки, неповно встановив обставини справи, внаслідок чого допустив неправильне застосування наведених норм матеріального права та порушення норм процесуального права та дійшов передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог до ОСОБА_3 .
Доводи касаційної скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - ОСОБА_12 щодо незастосування судом першої інстанції до спірних правовідносин строку позовної давності на підставі клопотання Київської ОДА, що містилося в запереченні на позов, не можуть бути взяті до уваги, оскільки заочне рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку Київською ОДА, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 не оскаржувалося та судом не вирішувалося питання щодо їх прав та обов`язків, а тому відповідно до пункту 1 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року не можуть бути предметом касаційного розгляду. 
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТОМ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ
 
Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
За таких обставин, оскільки недоліки, допущені апеляційним судом не можуть бути усунені при касаційному розгляді справи, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведені в цій постанові правові висновки та об`єктивно дослідити наявні у справі докази в їх сукупності.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційні скарги першого заступника прокурора Київської області та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , подану їх представником ОСОБА_12 , задовольнити частково.
 
Рішення Апеляційного суду Київської області від 25 травня 2017 року скасувати.
 
Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий   Судді | В. М. Сімоненко   А. А. Калараш   А. О. Лесько   Є. В. Петров   С. П. Штелик