Постанова
Іменем України
 
31 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 641/3861/15-ц
провадження № 61-21853св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Русинчука М. М. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 січня 2017 року в складі судді Богдан М. В. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року в складі колегії суддів: Пономаренко Ю. А., Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним кредитного договору № 15-1142/2012 від 19 липня 2012 року, який укладений між            ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Банк Кіпру»                    (далі - ПАТ «Банк Кіпру»).
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19 липня 2012 року між нею та ПАТ «Банк Кіпру» було укладено кредитний договір із плаваючою відсотковою ставкою UIRD на суму 1 400 000,00 грн. Вказала, що відповідачем фактично здійснюється формування вартості фінансової послуги без участі споживача та його згоди. Для сплати процентів за кредитним договором, позичальник повинен кожного разу з`ясовувати їх розмір у відділенні банку. При цьому банк жодного разу не повідомив її про зміну процентної ставки. На підставі викладеного, просила визнати недійсним вказаний кредитний договір з посиланням на статті                           215, 216, 230 ЦК України.
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 січня  2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що спірний кредитний договір з усіма його умовами відповідає вимогам чинного законодавства, підстави для визнання його недійсним відсутні. Факт введення  ОСОБА_1 в оману ПАТ «Банк Кіпру»та порушення банком прав споживача шляхом укладення договору з несправедливими умовамине доведено. Позивач погодилась з умовами спірного кредитного договору в спосіб підписання заяви - анкети та кожної сторінки кредитного договору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі заявник вказує, що оскаржувані судові рішення є необгрунтованими, ухвалені на основі неповно з`ясованих обставин, оскільки судом першої інстанції двічі відмовлено в призначенні судово - економічної експертизи, яку позивач просила призначити з метою використання спеціальних знань в цій справі, якими ні позивач, ні суд не володіє.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу
У вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшли заперечення на касаційну скаргу. У запереченні відповідач вказав, що касаційна скарга є безпідставною та необґрунтованою, а рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від 23 січня 2017 року та ухвала Апеляційного суду Харківської області від 06 квітня 2017 року винесені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 26 квітня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з наступних мотивів.
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 19 липня 2012 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Банк Кіпру» було укладено кредитний договір на суму 1 400 000,00 грн з кінцевим терміном повернення до 18 липня 2019 року.
Проценти за користування кредитом нараховуються, виходячи із процентної ставки за вказаним договором, яка є змінюваною та розраховується за формулою наведеною у тексті договору.
Під час укладення договору сторони узгодили усі істотні умови. Крім того, перед укладанням кредитного договору, позичальнику було роз`яснені умови кредитування, що підтверджується заявою - анкетою позичальника, складеною перед підписанням кредитного договору.
Банк свої зобов`язання за договором виконав, видав ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 1 400 000,00 грн.
ПАТ «Банк Кіпру» було реорганізовано, а право вимоги за кредитним договором відступлене та передане ТОВ «Кредитні Ініціативи».
Згідно виписки по особовому рахунку за період з 19 липня 2012 року по             21 липня 2014 року, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором            ОСОБА_1 виконувала належним чином.
Позивач вважаючи, що названий кредитодавець навмисно ввів її в оману при укладенні кредитного договору щодо обрахунку процентів за користування кредитними коштами, а умови вказаного договору є несправедливими, звернулась з позовом до суду.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
За положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України).
Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
З аналізу вказаної норми слід дійти висновку, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України.
Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.
Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому вираженні) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов`язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту.
Відповідно до частини п`ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні правовідносини. 
Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від             02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.
Обравши спосіб захисту своїх прав шляхом визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями             11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) позивач зобов`язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним кредитного договору, правильно застосувавши положення статей 203, 215, 230 ЦК України та статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту введення її в оману відповідачем при укладенні спірного договору.
Сторони домовились, що кредитор має право в залежності від зміни значення індексу самостійно, з визначеною у договорі періодичністю, збільшувати або зменшувати розмір процентів за користування кредитом. Кредитор переглядає розмір процентів за користування кредитом, а саме: індекс, двічі на рік.
Отже матеріали справи та встановлені судами попередніх інстанцій обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.
Колегія суддів також погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що положення оспорюваного кредитного договору про порядок нарахування процентів (застосування процентної ставки змінюваного типу), не можна вважати несправедливими відповідно до приписів статті                   18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тому підстави для визнання спірного договору недійсним з цих підстав також відсутні.
Доводи позивача щодо необґрунтованості оскаржуваних судових рішень з підстав того, що судом першої інстанції при вирішенні цієї справи відмовлено в задоволенні клопотань про проведення судово - економічної  експертизи, є помилковими з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 143 ЦПК України 2004 року для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.
Згідно з статтею 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Суд погоджується з висновками судів першої інстанції та апеляційної інстанцій про відмову в задоволенні клопотання позивача про призначення судової економічної експертизи з тих мотивів, що спір виник з приводу недійсності кредитного договору, тому питання правильності нарахування заборгованості за договором кредиту, для з`ясування якого заявлялось вказане клопотання, не стосується предмету доказування.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами частини третьої статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін оскаржуваних рішень суду першої та апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд              у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Комінтернівського районного суду міста Харкова від                               23 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від              06 квітня 2017 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                           М. М. Русинчук

          Н. О. Антоненко

                                                                                                                       В. І. Журавель