ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
10 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 463/6046/16-ц 
провадження № 61-14657св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
суб?єкт подання - головний державний виконавець Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Сидій Олег Володимирович, 
боржник - ОСОБА_1 , 
стягувач - ОСОБА_2 , 
особа, яка подавала апеляційну скаргу - ОСОБА_3 , 
 
розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова                               від 13 березня 2017 року, постановлену у складі судді: Грицка Р. Р., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Бойко С. М., Копняк С. М., Ніткевича А. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог подання
У грудні 2016 року головний державний виконавець Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Сидій О. В. звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
 
Подання мотивував тим, що на виконанні у Личаківському відділі державної виконавчої служби м. Львова перебуває виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області № 1915/18320/2012                                    від 4 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів у сумі 292 116,51 грн. Рішення суду ОСОБА_1 не виконує.
 
21 жовтня 2016 року та 14 грудня 2016 року на адресу відділу державної виконавчої служби надійшли заяви ОСОБА_2 , в яких останній просив у рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на належну ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1 .
 
Головний державний виконавець вказував на те, що право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку                                         серії НОМЕР_1 , а також інформацією відділу Держгеокадастру у                          м. Львові, згідно з якою у спільній сумісній власності ОСОБА_1 перебуває земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_1 .
 
Враховуючи викладене, головний державний виконавець Личаківського відділу державної виконавчої служби м. Львова Головного територіального управління юстиції у Львівській області Сидій О. В. просив визначити частку майна боржника у майні, а саме визначити ідеальну частку у земельній ділянці площею 0,10 га по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 . 
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття  
 
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року подання задоволено. 
 
Визначено, що ідеальна частка ОСОБА_1 у земельній ділянці площею 0,10 га по АДРЕСА_1 , що є у спільній сумісній власності, складає 1/2 частку. 
 
Встановивши, що земельна ділянка площею 0,10 га по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення частки у земельній ділянці, що належить боржнику. 
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року залишено без змін як законну і обґрунтовану. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала 
 
У липні 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня               2017 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 червня           2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належним чином не з?ясували фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення подання. Зокрема, заявник вказувала на  те, що вона не була залучена до участі в справі, хоча як співвласник має переважне право купівлі-продажу цієї частки, у зв`язку з чим була позбавлена можливості виступити в суді зі своєю позицією та подати клопотання і докази. Крім того, її адвокат до апеляційного суду подав клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги у зв`язку із зайнятістю в іншому процесі, яке апеляційним судом проігноровано. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив 
 
Встановлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконанні у Личаківському відділі державної виконавчої служби м. Львова перебуває виконавчий лист Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області                                    № 1915/18320/2012 від 4 червня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 292 116,51 грн. 
 
Рішення суду ОСОБА_1 не виконане.

 
Також судами встановлено, що боржнику на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_1 , цільовим призначенням якої є обслуговування житлового будинку, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 , та на праві спільної часткової власності 1/2 частка житлового будинку за цією ж адресою.
 
Іншого майна (рухомого та/або нерухомого) і доходів, на які можна звернути стягнення для виконання вказаного виконавчого листа, за місцем відкриття виконавчого провадження державний виконавець не встановив. 
 
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права 
 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час розгляду подання, виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник (частина перша статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час розгляду подання).
 
Статтею 379 ЦПК Україниу редакції Кодексу, чинній на час розгляду судами попередніх інстанцій подання, передбачено, що питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця. 
 
Частиною першою статті 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.
 
Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій, врахувавши зазначені норми закону та встановивши, що у спільній сумісній власності боржника перебуває земельна ділянка по АДРЕСА_1 , дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для визначення ідеальної частки боржника у цьому майні.
 
З такими висновками суду першої та апеляційної інстанцій погоджується і касаційний суд. 
 
Доводи заявника про те, що її не було залучено до участі у справі, внаслідок чого були порушені її права та заявника позбавлено можливості виступити в суді зі своєю позицією, безпідставні з огляду на наступне. 
 
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14 квітня 2017 року відкрито апеляційне провадження за апеляційної скаргою ОСОБА_3 у зв?язку з чим ОСОБА_3 набула статусу учасника справи. 
 
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд вивчив та оцінив доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про порушення її права як співвласника земельної ділянки, і дійшов висновку про їх безпідставність,  оскільки суд першої інстанції вирішував лише питання визначення частки боржника у спільній сумісній власності на земельну ділянку; належність боржнику цієї частки заявник не заперечувала. 
 
Безпідставними є і доводи ОСОБА_3 про те, що апеляційний суд не розглянув клопотання її адвоката про відкладення розгляду апеляційної скарги.
 
Відповідно до частини другої статті 305 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, неявка у судове засідання до суду апеляційної інстанції сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. 
 
Як вбачається із журналу судового засідання суду апеляційної інстанції                  від 13 червня 2017 року, колегією суддів у відкритому судовому засіданні розглянуто клопотання адвоката ОСОБА_3 - Пигель Л.  І . - про відкладення розгляду справи, з`ясовано думку осіб, які з?явилися, а саме  головного державного виконавця, і ухвалено рішення про розгляд справи за відсутності осіб, які належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення. 
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при розгляді справи судами попередніх інстанцій допущено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, висновків судів не спростовують і зводяться до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте, в силу статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі                                    статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.
 
За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. 
 
Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.  
 
Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 13 березня 2017 року та  ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 червня 2017 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий | В. О. Кузнєцов
Судді: | В. С. Жданова     В. М. Ігнатенко     С. О. Карпенко     М. Ю. Тітов