Постанова
Іменем  України
 
24 липня 2019 року
м. Київ
 
справа № 641/48/17
 
провадження № 61-26989 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю.,               Шиповича В. В., 
 
учасники справи:
позивач – Військова частина НОМЕР_1 ;
відповідач – ОСОБА_1 ; 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Комінтернівського районного суду                       м. Харкова від 27 червня 2017 року у складі судді Курганникова О. А. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П., Швецової Л. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.              Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до суду з позовомдо ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що з 01 липня 2011 року по 03 серпня                       2016 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника служби відділу логістики Військової частини НОМЕР_1 . У період з 01 листопада 2016 року                по 02 грудня 2016 року у Військовій частині НОМЕР_1 було проведено внутрішній аудит діяльності частини, за результатами якого складено аудиторський звіт про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності частини від 03 грудня 2016 року №234/1/13/18, яким встановлено неправомірне списання речового майна на суму 83 143 грн. За результатами службового розслідування було встановлено, що неправомірне списання речового майна сталося унаслідок порушення вимог керівних документів начальником служби логістики ОСОБА_1 під час виконання ним трудових обов`язків.
Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 83 143 грн на відшкодування майнової шкоди, а також понесені військовою частиною судові витрати.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня                 2017 року позовні вимоги Військової частини НОМЕР_1 залишено без задоволення.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вина відповідача у завданні шкоди та її розмір не доведено позивачем належними та допустимими доказами, тому підстав для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності немає.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції 
 
Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня 2017 року апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 відхилено. Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що обґрунтовуючи розмір заподіяної ОСОБА_1 майнової шкоди та протиправність його дій, позивач посилався на те, що вказані обставини встановлено аудиторським звітом від 03 грудня 2016 року № 234/1/31/18, проте зі змісту вказаного висновку вбачається, що пояснення у                       ОСОБА_1 не відібране, аудиторську перевірку проведено за період                 з 01 січня 2015 року по 01 листопада 2016 року, тоді як ОСОБА_1 був звільнений 03 серпня 2016 року. Лист військової прокуратури не містить інформації відносно яких саме обставин внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також що такі обставини пов`язуються з діяльністю саме відповідача. Не надано позивачем й посадової інструкції відповідача.  Крім того, з наказу командира військової частини від 15 грудня 2016 року № 290 «Про результати проведення службового розслідування» вбачається, що за порушення вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Інструкції щодо забезпечення речовим майном військовослужбовців, унаслідок чого було допущено незаконне списання речового майна та завдання шкоди у розмірі 83 143 грн, було притягнуто до обмеженої матеріальної відповідальності та оголошено сувору догану начальнику відділу логістики ОСОБА_2 . Тому підстав для покладення повної матеріальної відповідальності на відповідача немає. При цьому суд послався на Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № № 243/95-ВР.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У жовтні 2017 року Військова частина НОМЕР_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року касаційне провадження                             у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 641/48/17                          з Комінтернівського районного суду м. Харкова. 
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду. 
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 червня 2019 року справу передано судді-доповідачеві                   Осіяну О. М. 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2019 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно було застосовано норми матеріального права, а саме до спірних правовідносин було застосовано Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року               № 243/95-ВР, що є помилковим, оскільки відповідач є працівником Збройних Сил України, а не військовослужбовцем, працював у військовій частині на підставі трудового договору.
Крім того, заявник вважав помилковим висновок суду першої інстанції про те, що аудиторський звіт від 03 грудня 2016 року не може бути самостійним та достатнім доказом нестачі майна, оскільки на виконання вимог                           статті 67 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України командиром військової частини з метою відшкодування заподіяних збитків було призначено службове розслідування, за результатами якого на підставі наказу від 10 листопада 2016 року № 235 було встановлено винних осіб та порядок відшкодування збитків. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
На підставі наказу від 01 липня 2011 року № 127 по Військовій частині НОМЕР_1 ОСОБА_1 був працевлаштований на посаду начальника служби відділу логістики, на якій пропрацював до 03 серпня 2016 року (а.с. 4).

У період з 01 листопада 2016 року по 02 грудня 2016 року у Військовій частині НОМЕР_1 було проведено внутрішній аудит діяльності частини, за результатами якого складено аудиторський звіт про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності частини від 03 грудня 2016 року № 234/1/13/18.
 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10 листопада 2016 року № 235 «Про призначення службового розслідування» було проведено службове розслідування по факту порушення посадовими особами речової служби частини видачі речового майна хворим військовослужбовцям після лікування з порушенням вимог чинного законодавства.
 
На підставі наказу командира військової частини № НОМЕР_1 від 15 грудня              2016 року № 290 було встановлено результати проведення службового розслідування. Зокрема було встановлено, що унаслідок порушення вимог                  пункту 32 Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року № 232, вимог Інструкції щодо забезпечення речовим майном військовослужбовців, які були поранені (захворіли), при здійсненні забезпечення речовим майном військовослужбовців, які проходили лікування у військовій частині НОМЕР_1 , було допущено незаконне списання речового майна, що призвело до нанесення шкоди державі на загальну суму 83 143 грн.
 
Згідно з копією листа прокурора військової прокуратури Харківського гарнізону від 14 червня 2017 року за результатами вивчення Аудиторського звіту про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності частини від 03 грудня 2016 року № 234/1/13/18 слідчим відділом відділу спеціальної поліції Головного управління Національної поліції України в Харківській області внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017220000000466                               від 04 квітня 2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 367 КК України (а.с. 46).
 
2.    Мотивувальна частина 

 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга військової частини НОМЕР_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першою статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
 
Підставою для матеріальної відповідальності може бути вина у формі або прямого умислу, або необережності (халатність, недбалість); дії працівника повинні призвести до негативних наслідків, тобто має бути пряма дійсна шкода, що підлягає відшкодуванню; між діями та наслідками дій працівника наявний причинний зв`язок.
 
Статтею 134 КЗпП України встановлені випадки повної матеріальної відповідальності. Пунктами 3 та 5 частини першої вказаної статті передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, та коли шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування.
 
Отже, для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності на підставі пункту 3 частини першої статті 134 КЗпП України в його діях повинні бути ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, а для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності на підставі пункту 5 частини першої статті 134 КЗпП України в його діях на час заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання.
 
У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня                1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» судам роз`яснено, що, виходячи з вимог статті 15 ЦПК України 2004 року, суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню.
 
Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.
 
Вирішуючи спір, суди, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли правильного висновку про те, що вина відповідача у завданні шкоди та її розмір не доведено позивачем належними та допустимими доказами, що є його процесуальним обов?язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року) оскільки аудиторський звіт не містить висновків  щодо наявності вини саме відповідача, посадової інструкції відповідача позивачем не надано, а лист військової прокуратури не містить інформації відносно яких саме обставин внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а також що такі обставини пов`язуються з діяльністю саме відповідач. Відтак, підстав для притягнення відповідача до повної матеріальної відповідальності немає.
 
Посилання касаційної скарги на те, що аудиторський звіт про результати внутрішнього фінансового аудиту фінансово-господарської діяльності частини від 03 грудня 2016 року № 234/1/13/18 підтверджує вину відповідача, безпідставні, оскільки вказаний аудиторський звіт не містить висновків  щодо наявності вини саме відповідача, пояснення у ОСОБА_1 не було відібрано, аудиторську перевірку проведено за період з 01 січня 2015 року по 01 листопада 2016 року, тоді як ОСОБА_1 був звільнений 03 серпня                 2016 року.
 
Разом з тим колегія суддів зазначає, що Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року               № 243/95-ВР, на яке помилково послався суд апеляційної інстанції, не поширюється на спірні правовідносини, оскільки це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, а відповідач був працівником Збройних Сил України, а не військовослужбовцем. 
 
Проте зазначені недоліки суду апеляційної інстанції не вплинули на правильність висновків суду щодо відсутності підстав для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня                         2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 05 жовтня         2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
 
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                            В. В. Шипович