Постанова                                            
Іменем  України                                            
 
22 травня 2019 року
м. Київ
справа № 152/34/17
провадження № 61-46109св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача- ОСОБА_2 ,
відповідачі:  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
представник ОСОБА_3  - ОСОБА_5 , 
третя особа - виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_5 , на постанову Апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2018 року у складі колегії  суддів: Берегового О. Ю., Ковальчука О. В., Денишенко Т. О.,
ВСТАНОВИВ:
1.        Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2017 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення. 
Позовна заява мотивована тим, що йому належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 .
15 серпня 1991 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір оренди зазначеної квартири строком на 5 років.
У 2011 році право власності на квартиру 
АДРЕСА_1 було зареєстровано за 
ОСОБА_3 Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року право власності ОСОБА_3 та рішення від 23 лютого 2011 року про його державну реєстрацію було скасовано.
На час звернення до суду із цим позовом єдиним власником квартири є він.
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 продовжують проживати в зазначеній квартирі, на його звернення щодо її звільнення не реагують, що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом.    
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд виселити 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з належної йому квартири АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області 
від 25 травня 2018 року у складі судді Заярного А. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано суду достовірних, належних та допустимих доказів, які б свідчили про припинення (розірвання) дії договору найму квартири за адресою: 
АДРЕСА_1 , посвідченого 15 серпня 
1991 року нотаріально, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , відповідно, позивачем не доведено що ОСОБА_3 разом з членами своєї сім`ї, які туди всилилися, порушуються його права як власника за умови, що він питання про розірвання договору найму (з підстав виникнення обставин передбачених договором або законом) не ставить.
За умови, що ОСОБА_3 , разом зі своїми членами сім`ї, є титульним володільцем вищезазначеної квартири, власником якої є ОСОБА_1 , тобто користується квартирою на підставі договору найму, який був пролонгований на невизначений строк у відповідності до вимог статті 
260 ЦК Української РСР, законність якого під сумнів ніким не ставилась, питання щодо розірвання договору оренди у судовому порядку не вирішувалось, а тому заявлені позовні вимоги про виселення є передчасними. 
З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції вважав, що позивачем обрано не правильний спосіб захисту свого права, а тому відмовив у задоволенні позову.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Виселено 
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 .
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що договір найму укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 15 серпня 
1991 року поновлений на невизначений строк, при цьому посилався на положення Глави 25 ЦК УРСР «Майновий найом», яка діяла на момент укладення зазначеного договору, однак, правовідносини щодо найму житлового приміщення, станом на момент укладання вищезазначеного договору найму, регулювалися главою 26 ЦК УРСР «Найом жилого приміщення» та ЖК УРСР. Відповідної угоди щодо його продовження між сторонами договору найму укладено не було, тому після закінчення строку, на який його було укладено, вказаний договір автоматично пролонговано не було.
Таким чином, оскільки відповідачі займають спірну квартиру на підставі договору найму строк якого закінчився, не маючи будь-яких прав на неї, чим порушують права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном та відмовляються виселитись із спірного житла у добровільному порядку, порушене право позивача підлягає захисту, у зв`язку з чим апеляційний суд вважав, позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.
Крім того, апеляційний суд обґрунтовано відхилив клопотання відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позов про виселення є негаторним.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у жовтні 2018 року, 
представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_5 Зупинено виконання оскаржуваного судового рішення апеляційного суду до закінчення касаційного провадження. 
У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 15 травня 2019 року справу за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про виселення призначено до судового розгляду. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд необґрунтовано не прийняв до уваги клопотання про закриття апеляційного провадження, оскільки апеляційні скарги подані особами, які не мали права їх підписувати, зважаючи на те, що ОСОБА_1 з серпня 1991 року постійно проживає в державі Ізраїль та жодного разу не приїздив в Україну, що виключає можливість підписанням ним апеляційної скарги. Позивач не надав суду жодного доказу проживання відповідачів у квартирі АДРЕСА_1 , таких як акти огляду приміщень, пояснення можливих свідків проживання відповідачів у квартирі, звернення до правоохоронних органів, тощо. Крім того, враховуючи те, що позовна вимога про виселення заявлена поза межами строку позовної давності, позивач не ставив питання про поновлення такого строку, то суд неправомірно відмовив у застосуванні строку позовної давності до зазначеної позовної вимоги.  
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У лютому 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 на касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_5 ., у якому він просив залишити оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін, а касаційну скаргу залишити без задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судами встановлено, що ОСОБА_1 , будучи членом житлово-будівельного кооперативу № 4, повністю внісши 12 серпня 1991 року свій пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , на підставі чинного на момент набуття права власності Закону Української РСР «Про власність» від 07 лютого 1991 року, став її власником, що зокрема встановлено також рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року, яке набрало законної сили (а. с. 83-89, т. 1).
15 серпня 1991 року державним нотаріусом Томашпільської нотаріальної контори Калініною Р. Я. було посвідчено договір найму, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , яка у договорі помилково зазначена як « ОСОБА_3 ».
Згідно з укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договором найму, ОСОБА_1 здав ОСОБА_3 у найм житлове приміщення площею 76 кв. м на першому поверсі 
АДРЕСА_1 , належне на праві особистої власності у зв`язку з тим, що він повністю його викупив за адресою: 
АДРЕСА_1 . Договором також було встановлено плату за використання житлового приміщення у розмірі п`ятсот карбованців на рік зі строком здачі її у найм для проживання терміном п`ять років з 01 вересня 1991 року по 01 вересня 1996 року. Із посвідчувального надпису на договорі найму вбачається, що останній сторони підписали у присутності нотаріуса, яка встановила особи та перевірила їх дієздатність.
На підставі рішення № 33 від 16 лютого 2011 року виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області, 21 лютого 2011 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на житловий об`єкт нерухомого майна квартиру 
АДРЕСА_1 .
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 травня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2016 року, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 
2011 року в частині оформлення за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності від 21 лютого 2011 року, скасовано рішення від 23 лютого 
2011 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 . У задоволенні зустрічного позову 
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним відмовлено (а. с. 74-76, 77-92, т. 1).
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта майна від 05 жовтня 2016 року, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 (а. с. 9, т. 1).
Згідно листа виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області від 25 листопада 2016 року за адресою по АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 10, т. 1).
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 23 жовтня 2017 року звертався з листом до начальника Шаргородського комунального підприємства  «Комунсеріс» та міського голови Шаргородської міської ради Вінницької області, з приводу того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 чинять перешкоди у доступі до квартири № 7 , внаслідок чого просив прийняти міри для ліквідації аварійної ситуації із затопленням підвальних приміщень у будинку АДРЕСА_1 .
Голова кооперативу та мешканці будинку по АДРЕСА_1 з листом до начальника Шаргородського КП «Комунсеріс» з приводу того, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у доступі до квартири 
№ 7 та просили прийняти міри для ліквідації аварійної ситуації із затопленням нечистотами підвальних приміщень у будинку 
АДРЕСА_1 .
Згідно листа Шаргородського КП «Комунсеріс» № 176 від 24 жовтня 
2017 року, будинок АДРЕСА_1 є власністю фізичних осіб, тому всі ремонтні та відновлювальні роботи в мережах водопостачання та водовідведення квартир виконуються коштом власників квартир.
Згідно листа виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області від 31 жовтня 2017 року, ОСОБА_3 та її син запевнили заступника міського голови, що нададуть сприяння в усуненні підтоплення підвальних приміщень, однак після цього у квартирі не з`являються та уникають телефонних розмов. Оскільки вказаний будинок не перебуває у комунальній власності міста, голові кооперативу було рекомендовано звернутись в суд з позовом до ОСОБА_3 (а. с. 12, т. 2).
2.        Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга ОСОБА_3 , подана представником - ОСОБА_5 , задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із частиною першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої та другої статі 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини першої статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно зі статтею 169 ЖК УРСР, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що оскільки відповідачі займають спірну квартиру на підставі договору найму строк якого закінчився, не маючи будь-яких прав на неї, чим порушують права власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном та відмовляються виселитись зі спірного житла у добровільному порядку, порушене право позивача підлягає захисту, в зв`язку з чим апеляційний суд правомірно вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом виселення відповідачів зі спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.
Доводи касаційної інстанції про те, що позивач при зверненні до суду з цим позовом пропустив строк позовної давності є необґрунтованими, тому що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження 
№ 14-181цс18), допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.
Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, і на законність судового рішення суду апеляційної інстанції не впливають.
Отже, постанову суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Щодо зупинення виконання рішення
Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи те, що ухвалою судді Верховного Суду зупинено виконання постанови Апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2018 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником - ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 11 жовтня 2018 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Вінницької області 
від 11 жовтня 2018 року.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    Д. Д. Луспеник
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь
                                                                                                            Б. І. Гулько
                                                                                                            Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта