Постанова
Іменем  України 
 
21 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 333/5402/16
провадження № 61-18945св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - ОСОБА_3 ,
третя особа - ОСОБА_4 ,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів:                Воробйової І. А., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 та просили виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 .
Свої вимоги обґрунтовували тим, що їм та третій особі у справі - ОСОБА_4 на справі спільної часткової власності належить спірна квартира, яка є частиною одноповерхового житлового будинку. ОСОБА_4 належить на праві власності 2/3 частини зазначеного будинку, а позивачам - по 1/6 частині. 11 серпня               2016 року ОСОБА_4 без повідомлення та отримання їх згоди як співвласників квартири вселила до неї сторонню особу - відповідача ОСОБА_3 , що порушує їх право на житло.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 17 січня 2017 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задоволено.
Виселено ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого жилого приміщення.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Суд першої інстанції виходив з того, що третя особа та позивачі не досягли домовленості про користування спірним житлом іншими особами, ОСОБА_4 згоду на вселення відповідача від позивачів не отримувала. Окрім того, відповідач не має зареєстрованого місця проживання  у спірній квартирі та не              є членом сім'ї співвласників.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 17 січня 2017 року скасовано та ухвалене нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову                   у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що 15 серпня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позички майна, відповідно до якого остання передала відповідачу у тимчасове безоплатне користування належні їй на праві власності 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 . Зазначений договір недійсним та неукладеним не визнано, відтак відсутні правові підстави для виселення відповідача зі спірного житлового приміщення.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою,  у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня                2017 року та залишити в силі рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 17 січня 2017 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що договір позички, відповідно до якого відповідач набув право тимчасового безоплатного користування 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , укладено між третьою особою та відповідачем без згоди інших співвласників.
Апеляційним судом не враховано, що відповідач без належної правової підстави був вселений до спірного житла 11 серпня 2019 року, оскільки договір позички між ним та третьою особою був укладений 15 серпня 2019 року, тобто вже після його вселення.
Копію договору позички від 15 серпня 2019 року у порушення вимог статті 131 ЦПК України 2004 року було долучено до матеріалів справи лише у апеляційному суді за клопотанням представника відповідача, відтак апеляційний суд не повинен був враховувати його при ухваленні оскаржуваного рішення.
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних                               і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження              у вказаній справі.
 
Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах                          є Верховний Суд.
 
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
03 травня 2018 року справу № 333/5402/16  Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.
ОСОБА_4 направила до суду заперечення на касаційну скаргу, в яких просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Запорізької області області від 23 березня 2017 року - без змін.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення. 
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що позивачам та третій особі на праві спільної часткової власності належить спірна квартира.  ОСОБА_4 є власником 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 ,                               а   ОСОБА_1 та  ОСОБА_2 належить по 1/6 частини вищезазначеної квартири. Загальна площа квартири 52,3 кв. м, житлова - 29,7 кв. м.
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року                   у справі № 333/3048/16-ц встановлено порядок користування квартирою    АДРЕСА_2 між співвласниками на праві спільної часткової власності  ОСОБА_4 ,    ОСОБА_1 і ОСОБА_2 згідно фактичного користування, а саме:  ОСОБА_4 виділено кухню№ 1 площею 6.4 кв. м, коридор № 2 площею 2.8 кв. м, кімнату№ 3 площею 7.2 кв. м, кімнату№ 4 площею 12.9 кв. м, санвузол № 5 площею 2.7 кв. м, загальною площею 32.0 кв.м.
ОСОБА_1 та    ОСОБА_2 виділено кімнату№ 6 площею 9.6 кв. м, кухню№ 7 площею 8,3 кв. м, санвузол № 8 площею 2.4 кв. м, а всього загальною площею 20.3 кв.м.
Розділено особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг по утриманню квартири            АДРЕСА_2 ішляхом укладення МіськимКП «Основаніє» міста Запоріжжя з ОСОБА_4 окремого договору найму на обслуговування приміщень з урахуванням встановленого порядку користування квартирою.
15 серпня 2016 року між   ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір позички майна (безоплатного користування майном), відповідно до умов якого                  ОСОБА_4 передала у тимчасове користування ОСОБА_3 2/3 частини нерухомого майна (квартири) АДРЕСА_2 для проживання ОСОБА_3 з членами його родини ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 , ОСОБА_12 строком на 50 років.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що                             є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
 
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).  
 
Статтею 361 ЦК України визначено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.
 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Встановлено, що договір позички майна (безоплатного користування майном) від 15 серпня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ,                                   в установлено законом порядку недійсним не визнано.
 
Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_3 в установленому законом порядку на підставі договору позички майна (безоплатного користування майном) набув право користування 2/3 частини квартири АДРЕСА_2 , зазначений договір укладено саме з власником зазначеної частини квартири, Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 24 листопада 2016 року визначено порядок користування позивачами та третьою особою спірною квартирою, тому обґрунтованими є висновки апеляційного суду про безпідставність позовних вимог про виселення                       ОСОБА_3 зі спірного житлового приміщення.
Посилання в касаційній скарзі на те, що відповідач без належної правової підстави був вселений до спірного житла до укладення договору позички між ним та третьою особою не спростовують правильність висновків апеляційного суду про відсутність правових підстав для виселення відповідача зі спірної квартири. 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що докази подаються сторонами до початку розгляду судом справи по суті, тому апеляційний суд,  долучивши до матеріалів справи копію договору позички майна (безоплатного користування майном), порушив вимог статті 131 ЦПК України 2004 року,                        з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмолено,                а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Встановлено, що Комунарським районним судом міста Запоріжжя 17 січня              2017 року було ухвалене заочне рішення у цій справі відповідно до положень частини четвертої статті 169 ЦПК України. ОСОБА_3 повістки про виклик                     в судове засідання до суду першої інстанції не отримував, поштові відправлення поверталися на адресу суду із відміткою «за закінченням терміну зберігання», отже не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції та був позбавлений можливості подати докази по справі в обумовлені статтею 131 ЦПК України 2004 року строки.
Інші аргументи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення,    а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року залишити без змін.
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, відсутні підстави для нового розподілу судових витрат. 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу    ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 23 березня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

                                                                                                            С. О. Карпенко

                                                                                                            В. А. Стрільчук