Постанова                                                   
Іменем України
13 червня 2019 року
м. Київ
справа № 507/1845/16-к  
провадження № 51-2029км18
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                                         ОСОБА_5 , 
засуджених                                     ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
захисників                                       ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і їх захисника – адвоката ОСОБА_8 на вирок Любашівського районного суду Одеської області від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2017 року 
у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016160180001201, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
с. Мирне Миколаївської області, жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, останнього разу –
за вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 19 грудня 
2016 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 Кримінального кодексу України (далі – КК України) до покарання у виді позбавлення волі на строк  3 роки 6 місяців,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України;
 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженки та жительки АДРЕСА_1 , громадянки України, раніше неодноразово судимої, останнього разу – за вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 28 травня 2008 року за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці; 1 липня 2011 року звільненої умовно-достроково на невідбутий строк покарання –  10 місяців 7 днів,
 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 19 травня 
2017 року:
  ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією особисто належного йому майна. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України шляхом часткового складання покарання, призначеного вироком Роздільнянського районного суду Одеської області від 19 грудня 2016 року за ч. 3 ст. 185 КК України з урахуванням 
ст. 71 КК України, за яким обвинуваченого було засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців, і покарання, призначеного останнім вироком, ОСОБА_6 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією особисто належного йому майна;
ОСОБА_7 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією особисто належного їй майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 зараховано в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 4 листопада 2016 року 
по 19 травня 2017 року, ОСОБА_7 – з 9 листопада 2016 року по 19 травня 
2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винними 
і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, за таких обставин.
17 серпня 2016 року приблизно о 13:20 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи біля будинку АДРЕСА_2 , звернулися до ОСОБА_10 , яка проживає у вказаному будинку, з проханням напитися води, на що остання погодилася. Засуджені зайшли на територію її домоволодіння, де в подальшому 
ОСОБА_6 спитав дозволу в ОСОБА_10 , щоб ОСОБА_7 сходила 
в туалет. ОСОБА_10 дозволила, і ОСОБА_7 пішла. Коли ОСОБА_7 поверталася, ОСОБА_6 з метою заволодіння чужим майном з корисливих мотивів здійснив напад на ОСОБА_10 , ударивши її по ногах, від чого потерпіла впала на землю. В цей момент ОСОБА_7 , діючи узгоджено 
з ОСОБА_6 зі спільним умислом з метою заволодіння майном потерпілої з корисливих мотивів, сказала ОСОБА_6 продовжувати чинити фізичне насильство щодо потерпілої. Після цього ОСОБА_6 з вказаною метою застосував стосовно потерпілої насильство, небезпечне для її життя та здоров`я, завдавши декількох ударів ногами в ділянку голови ОСОБА_10 , заподівши їй легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.
Скориставшись тим, що потерпіла внаслідок заподіяння їй тілесних ушкоджень втратила волю чинити активний опір,  ОСОБА_7 заволоділа виробами із золота, які були на ОСОБА_10 , на загальну суму 
26 880 грн.
Далі  ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати спільний з ОСОБА_6 злочинний намір на заволодіння майном потерпілої, використавши її безпорадний стан, шляхом вільного доступу проникла до будинку 
ОСОБА_10 , де заволоділа іншим майном потерпілоїна загальну суму
 2158 грн.
Заволодівши майном ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з місця події зникли, розпорядилися викраденим на власний розсуд, завдавши потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 29 038 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2017 року зазначений вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 змінено в частині зарахування засудженим строку попереднього ув`язнення.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України ОСОБА_6 зараховано в строк покарання строк попереднього ув`язнення з 4 листопада 2016 року, а ОСОБА_7 – 
з 9 листопада 2016 року до набрання вироком законної сили, тобто до  
19 вересня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Виключено з резолютивної частини вироку посилання суду на повернення обвинуваченим речових доказів, а саме мобільних телефонів марки 
«Нокія 6303» та «Самсунг SGH-E 830». У решті вирок районного суду                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                      залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 – адвокат ОСОБА_8 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про зміну оскаржених судових рішень та перекваліфікацію дій ОСОБА_6 
з ч. 3 ст. 187 на ч. 2 ст. 125, ст. 198 КК України, а дій ОСОБА_7 –
з ч. 3 ст. 187 на ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України. При цьому вважає необхідним призначення засудженим мінімальних покарань, передбачених санкціями зазначених статей кримінального закону.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 не погоджується з кваліфікацією його дій за ч. 3 ст. 187 КК України, вважає, що його винуватості у вчиненні злочину не доведено зібраними у провадженні доказами. Стверджує, що під час досудового розслідування щодо нього застосовувалися недозволені методи ведення слідства. Зазначає, що районний суд при призначенні покарання не врахував обставин, які пом`якшують покарання (мати є особою пенсійного віку, наявність малолітньої дитини, його стан здоров`я).
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду першої інстанції і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Засуджена також не погоджуються з кваліфікацією її дій за ч. 3 ст. 187 КК України, зазначає, що її винуватості у вчиненні цього злочину не доведено зібраними у провадженні доказами. Стверджує, що під час досудового розслідування щодо неї застосовувалися недозволені методи ведення слідства. Засуджена вважає, що при призначенні покарання районний суд не врахував стану її здоров`я. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просив касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і їх захисника – адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а судові рішення – без змін.
Засуджені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , захисники ОСОБА_8 і ОСОБА_9 підтримали касаційні скарги.
Іншим учасникам було належним чином повідомлено про судовий розгляд, але в судове засідання вони не з`явилися. 
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
При цьому відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, вбачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Висновки суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який їх засуджено, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджуються детально наведеними у вироку доказами, які суд усебічно, повно та об`єктивно дослідив, правильно оцінив.
Зокрема, винуватість  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, підтверджується:
- їхніми показаннями, оскільки вони частково визнали свою вину, при цьому 
в судовому засіданні в цілому підтвердили події, що відбувалися 17 серпня 2016 року на території домоволодіння ОСОБА_10 , але заперечували попередню змову між собою на вчинення злочину;
- показаннями потерпілої ОСОБА_10 , яка у судовому засіданні, зокрема, повідомила, що 17 серпня 2016 року після того, як ОСОБА_7 з її дозволу пішла до туалету, ОСОБА_6 залишався у дворі на лавочці. В момент, коли ОСОБА_7 поверталася з туалету, вона відчула сильний удар по ногам, внаслідок чого впала на землю. Після цього вона почула, як ОСОБА_7 сказала: «Бей!». ОСОБА_6  завдав їй трьох-чотирьох ударів ногою по голові, внаслідок чого вона почала втрачати свідомість. Потерпіла ще бачила і відчувала, як ОСОБА_7 зняла з неї золотий ланцюжок з кулончиком, тому стала кричати: «Люди, допоможіть!». Тоді засуджена закрила їй рот. Коли ОСОБА_7 знімала з неї золоту обручку, це відбувалось як у тумані, а коли з неї були зняті золоті сережки, вона не відчувала. Прийшовши до тями, вона побачила, що двері на веранду та в будинок, а також хвіртка були відкриті.  Зайшовши в будинок, вона виявила, що 1600 грн та мобільний телефон «НОКІА», які були в будинку, викрадено;
- показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_11 
та ОСОБА_12 .
Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними й підтверджуються матеріалами кримінального провадження, що були досліджені судом першої інстанції. Зокрема, даними висновку судово-медичної експертизи, протоколів обшуку та пред`явлення речей для впізнання тощо.
Враховуючи викладене, колегія суддів касаційного суду вважає, що винуватість  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 187 КК України, повністю доведено і їх дії кваліфіковано правильно.
Доводи в касаційних скаргах засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і їх захисника про неправильне застосування районним судом закону України про кримінальну відповідальність, що потягло невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засуджених через суворість, колегія суддів вважає немотивованими.
Відповідно до ст. 65 ККУкраїнипри призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Суди першої та апеляційної інстанцій зазначених вимог закону про кримінальну відповідальність дотрималися.
Призначаючи покарання  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , місцевий суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є особливо тяжким, дані про особи обвинувачених, які раніше неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, посередньо характеризуються, на обліку в лікарів нарколога та психіатра не перебувають, стан їх здоров`я, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, обставини, які обтяжують покарання, – рецидив злочину і вчинення злочину щодо особи похилого віку. З урахуванням наведеного суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення  ОСОБА_6 та ОСОБА_7 покарання, передбаченого санкцією частини статті, за якою їх визнано винуватими. 
Також суд правильно призначив  ОСОБА_6 остаточне покарання на підставі положень ч. 4 ст. 70, ст. 71 КК України.
Таке покарання, на думку колегії суддів касаційного суду, є необхідним і достатнім для виправлення засуджених й попередження вчинення ними нових злочинів.
Розглянувши за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_6 , 
ОСОБА_7 та їх захисника ОСОБА_8 матеріали провадження і детально їх вивчивши, апеляційний суд обґрунтовано задовольнив їх частково, а вирок місцевого суду змінив лише в частині зарахування строку попереднього ув`язнення. При цьому викладені в їх апеляційних скаргах доводи, зокрема й ті, на які засуджені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та їх захисник ОСОБА_8 посилаються в касаційних скаргах, були предметом розгляду суду апеляційної інстанції та мотивовано спростовані. 
Зокрема, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про те, що застосування  ОСОБА_6 насильства щодо потерпілої саме за вказівкою ОСОБА_7 надало останній можливість заволодіти золотими прикрасами ОСОБА_10  та іншим майном, що було в її будинку. 
У сукупності з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами це свідчить про те, що дії засуджених були заздалегідь узгоджені між собою і охоплювались єдиним злочинним умислом, спрямованим на протиправне заволодіння майном ОСОБА_10 . 
Врахувавши викладене, а також те, що ОСОБА_10 у результаті ударів ногами в голову ОСОБА_6 втратила свідомість, що свідчить про застосування до потерпілої насильства, небезпечного для життя та здоров`я останньої, суди дійшли обґрунтованого висновку про правильність кваліфікації дій засуджених саме за ч. 3 ст. 187 КК України.
Доводи у касаційних скаргах про те, що засуджені давали показання під впливом фізичного та психологічного тиску з боку працівників поліції, є необґрунтованими, оскільки останні не зверталися з відповідними заявами щодо незаконних дій працівників поліції до органів прокуратури. Крім того, суди першої та апеляційної інстанцій не мали достатніх підстав для проведення перевірок їхніх заяв. Місцевий суд дійшов висновку про винуватість 
 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 виключно на доказах, які не могли бути отримані з використанням недозволених методів стосовно обвинувачених.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та в повній мірі відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни чи скасування судових рішень, у провадженні не встановлено.
Переконливих доводів на обґрунтування невиправданої суворості призначеного засудженим покарання у касаційних скаргах не наведено.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України та параграфом 3 Закону України 
від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», Верховний Суд 
ухвалив:
Вирок Любашівського районного суду Одеської області від 19 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 19 вересня 2017 року щодо  ОСОБА_6 ,  ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і їх захисника – адвоката ОСОБА_8 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                 ОСОБА_2                                 ОСОБА_3