Постанова
Іменем України
 
21 травня 2019 року  
м. Київ
справа № 182/10062/14-к 
провадження № 51-2597км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд) у складі:
головуючого | ОСОБА_1 ,
суддів | ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: секретаря судового засідання прокурора захисника | ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у судовому засіданні касаційні скарги потерпілої ОСОБА_7 та прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня  2017 року щодо 
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Нікополя Дніпропетровської області, жителя м. Дніпра, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 121, частиною 1 статті 263 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Оскаржені судові рішення
1.  Вироком Томаківського  районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2013 року ОСОБА_8 було засуджено за сукупністю злочинів, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 115, частиною 1 статті 122, частиною 3 статті 185, частиною 1 статті 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
2.  Апеляційний суд Дніпропетровської області 30 жовтня 2013 року скасував зазначений вирок районного суду та постановив свій вирок, яким засудив ОСОБА_8 за сукупністю злочинів, передбачених пунктом 4 частини 2 статті 115, частиною 1 статті 122, частиною 3 статті 185, частиною 1 статті 263 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років.
3. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 18 березня 2014 року цей вирок апеляційного суду скасував і направив справу на новий апеляційний розгляд. Касаційний суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції істотно порушив кримінально-процесульний закон, оскільки, залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_8 у частині неправильної, на думку засудженого, кваліфікації його дій, не навів вичерпних доводів на їх спростування, обмежившись лише перерахуванням доказів, узятих за основу вироку.
4.  Повторно розглянувши справу, Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 15 серпня 2014 рокувирок місцевого суду скасував у частині засудження ОСОБА_8 за пунктом 4 частини 2 статті 115 та частини 1 статті 263 КК і направив справу прокурору для проведення додаткового розслідування.
5.  Після  додаткового досудового розслідування обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42014040000000580 щодо ОСОБА_8 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною 1 статті 115, частиною 1 статті 263 КК, направлено до суду.
6.  Вироком Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року ОСОБА_8 визнано винуватим у заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого, а також у придбанні та зберіганні без передбаченого законом дозволу вибухової речовини та засуджено: 
–  за частиною 1 статті 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки та звільнено від його відбування відповідно до статті 49, частини 5 статті 74 КК у зв`язку із закінченням строку давності;
–  за частиною 2 статті 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців. 
На підставі частини 4 статті 70 КК за сукупністю злочинів, шляхом поглинення призначеним покаранням невідбутої частини покарання за вироком Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2013 року, засудженому призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців. 
7.  Щодо засудження за частиною 2 статті 121 КК суд визнав доведеним, що 9 листопада 2011 року близько 22:40 засуджений на прохання ОСОБА_9 , прибув до квартири АДРЕСА_1 з метою заподіяння тілесних ушкоджень чоловіку останньої – ОСОБА_10 . У передпокої квартири ОСОБА_8 вдарив ОСОБА_10 кулаком в обличчя, від чого той впав на підлогу. З 22:40 до 23:30 ОСОБА_8 завдав потерпілому кулаками та ногами численних ударів у різні частини тіла, у тому числі в голову, а також кілька разів наступив ногою йому на тулуб. У зв`язку з цим потерпілому було заподіяно різного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, у тому числі й тяжких, від яких той помер на місці події. Причиною смерті потерпілого став травматичний шок в результаті важкої поєднаної травми тулуба, з формуванням множинних переламів ребер, забиття легенів, серця, селезінки, лівої нирки, лівого наднирника. Приблизно о 00:40 10 листопада 2011 року ОСОБА_8 разом із ОСОБА_9 залишили місце злочину.  
8.  Апеляційний суд Дніпропетровської області ухвалою від 13 липня 2017 року вирок районного суду залишив без змін. 
Вимоги і доводи касаційних скарг 
9.  У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на пункти 1 та 2 частини 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК), просить скасувати судові рішення в частині засудження ОСОБА_8 за частиною 2 статті 121 КК через істотне порушення судами обох інстанцій вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
10.  На його думку, суд першої інстанції не спростував доводів сторони обвинувачення щодо наявності у ОСОБА_8 умислу на заподіяння смерті ОСОБА_10 . Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, прокурор стверджує, що тривалий час заподіяння тілесних ушкоджень, їх кількість та локалізація в ділянці життєво важливих органів тіла свідчать про спрямованість умислу засудженого саме на вбивство, а тому його діяння слід кваліфікувати за частиною 1 статті 115 КК. Крім того, прокурор вважає, що всупереч статті 419 КПК апеляційний суд не обґрунтував належним чином, чому він залишив без задоволення апеляційні вимоги сторони обвинувачення. 
11. Потерпіла ОСОБА_7 у скарзі просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Стверджує, що, фактично встановивши непрямий умисел винного, спрямований на умисне вбивство, суд першої інстанції помилково кваліфікував його дії як тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. Вважає, що наявні у справі докази, зокрема висновки судово-медичної експертизи № 30 щодо кількості, локалізації та механізму тілесних ушкоджень, виявлених у  ОСОБА_10 , свідчать про те, що ОСОБА_8 усвідомлював можливість настання наслідків у виді смерті потерпілого. Звертає увагу на поведінку засудженого після вчинення злочину, який не намагався надати допомогу потерпілому, а тому байдуже ставився до його смерті. Погодившись з вироком місцевого суду, суд апеляційної інстанції, на думку потерпілої, істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону та неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. 
12.  Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про його відкладення до суду касаційної інстанції не надходило. 
Позиції учасників судового провадження
13.  Захисник засудженого, адвокат ОСОБА_6 , заперечив проти задоволення касаційних вимог прокурора та потерпілої.
14.  Прокурор підтримала касаційну скаргу потерпілої та частково – скаргу сторони обвинувачення, просила скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Оцінка Суду
15.  Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скаргах доводи, Суд дійшов висновку, що подані скарги належить залишити без задоволення на таких підставах.
16.  Як убачається зі змісту касаційних скарг, прокурор та потерпіла переважно не погоджуються зі встановленими судом фактичними обставинами справи. Однак у силу статей 433 та 438 КПК Суд не має повноважень встановлювати обставини, яких не було встановлено судами попередніх інстанцій, а також не перевіряє відповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. 
17.  Відповідно до частини 1 статті 115 КК вбивство – це умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. За змістом статті 24 КК наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.
18.  Для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, необхідно ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного.
19. Верховний Суд України у своїх рішеннях (провадження № 5-21кс12, № 5?22кс12, № 5-8кс13, № 5-4кс15, № 5-306кс15) неодноразово висловлював правову позицію про те, що умисне тяжке тілесне ушкодження є злочином зі змішаною формою вини – умислом (прямим/непрямим) щодо заподіяння такого ушкодження та необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний може усвідомлювати можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного. Розмежування цих складів злочинів здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень, а також усвідомлення особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбачення його негативних наслідків та ставлення до них.
20. У цьому провадженні суд на підставі висновків судових експертиз та інших доказів встановив, що смерть потерпілого настала внаслідок поєднаної травми тулуба, виявлені тілесні ушкодження мають різний ступень тяжкості, удари у різні частини тіла завдано не цілеспрямовано, хаотично, з різною силою, під час заподіяння травм не використовувалося будь-яке знаряддя. Враховуючи ці обставини, суд дійшов висновку, що стосовно заподіяння тяжких тілесних ушкоджень вина ОСОБА_8 була умисною. 
21.  Однак суд дійшов висновку, що докази, надані стороною обвинувачення, у своїй сукупності не призводять до безсумнівного висновку про те, що умисел засудженого був спрямований саме на заподіяння смерті потерпілому.
22.  Згідно з частиною 3 статті 62 Конституції України та статтею 17 КПК обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а вусі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
23.  Керуючись вимогами цих положень, суд обґрунтовано кваліфікував дії засудженого за частиною 2 статті 121 КК.
24.  На думку колегії суддів, таке правозастосування є правильним, адже така позиція суду ґрунтується на безпосередньо досліджених доказах, оцінених відповідно до правил статті 94 КПК. Крім того, вона  не суперечить усталеній практиці й орієнтирам, викладеним у рішеннях Верховного Суду України. 
25.  Призначене засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років 6 місяців відповідає вимогам статей 50, 65 КК, є пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
26.  Всупереч посиланням у касаційних скаргах, суд апеляційної інстанції здійснив провадження з додержанням правил глави 31 КПК і зазначив у своєму рішенні підстави, з яких визнав необґрунтованими апеляційні скарги прокурора та потерпілої. Ухвала суду апеляційної інстанції не суперечить положенням статей 370, 419 вказаного Кодексу.
27.  Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для зміни чи скасування судових рішень, у цьому провадженні не встановлено.
З огляду на викладене, керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, Суд 
ухвалив:
Вирок Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня  2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та потерпілої – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                        ОСОБА_2                          ОСОБА_3