Постанова
Іменем України
15 серпня 2019 року
м. Київ
справа № 352/2269/14
провадження № 61-32735св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.
 
учасники справи:
позивач-відповідач - ОСОБА_1 ,
відповідач-позивач - ОСОБА_2 ,
позивач - ОСОБА_3 , 
позивач - ОСОБА_4 , 
позивач - ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17 лютого 2017 року у складі судді Струтинського Р. Р. та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів Максюти І. О., Мелінишин Г. П., Пнівчук О. В.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У  жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до             ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на будинковолодіння по АДРЕСА_1 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 . 
Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача - ОСОБА_6 , яка на випадок своєї смерті залишила заповіт, посвідчений державним нотаріусом Тисменицької державної нотаріальної контори               29 серпня 2003 року, згідно якого все своє майно заповіла ОСОБА_1 .
Позивач вчасно вчинила дії щодо прийняття спадщини, подала у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини, однак отримала постанову державного нотаріуса Тисменицької державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 липня 2014 року, з тих підстав, що частина спадкового майна складається з будинковолодіння, яке має статус колишнього колгоспного двору.
У лютому 2015 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 подали зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просили визнати за ними право власності на 4/5 частини будинковолодіння АДРЕСА_1 , як спільного майна.
Зустрічний позов мотивовано тим, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 , ОСОБА_2 звернувся із заявою про прийняття спадщини за законом, однак постановою державного нотаріуса Тисменицької державної нотаріальної контори від 04 липня 2014 року йому відмовлено в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на вказане домолодіння.
Правовстановлюючий документ, а саме свідоцтво про право власності на вказане будинковолодіння, є у наявності. На час видачі даного свідоцтва позивачі були членами колгоспного двору, що підтверджується витягом з погосподарської книги №3 Черніївської сільської ради за 1986 - 1990 роки. У зв`язку з наведеним, позивачі вважають, що мають право на свою частку у майні колишнього колгоспного двору.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій            
Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області             від 17 лютого 2017 року первісний позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на           1/5 будинковолодіння АДРЕСА_1 .
Зустрічний позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ,     ОСОБА_8 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , на                              4/5 будинковолодіння АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі за зустрічним позовом були членами колгоспного двору, своєю працею і коштами брали участь у веденні спільного господарства колгоспного двору та придбанні його майна, вони не втратили право на частку у майні колгоспного двору і їх частки є рівними з часткою померлої ОСОБА_6 . 
Позивачі за зустрічним позовом набули права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 .
Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня           2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.  Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову змінено. 
Визнано за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ,   ОСОБА_8 право власності по 1/5 частині за кожним на будинковолодіння по АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення суду залишено без змін.
Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов взаємовиключних висновків про те, що позивачі за зустрічним позовом не втратили право на частку у майні колгоспного двору і їх частки є рівними з часткою померлої ОСОБА_6 і, одночасно, вони набули права власності на майно в порядку спадкування за законом після смерті останньої.
Апеляційний суд виходив з того, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 за заповітом, яким охоплена уся спадщина, тому після смерті ОСОБА_6 на належне їй майно має право лише ОСОБА_1 , у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про набуття права на спадщину за законом            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 ,                                 ОСОБА_9 .
Оскільки ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 на момент видачі свідоцтва про право власності на домоволодіння (20 січня 1989 року), яке видано до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність»були членами колгоспного двору, своєю працею і коштами брали участь у веденні спільного господарства колгоспного двору та придбанні його майна, цьому двору належав спірний будинок, а           ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_3) були неповнолітніми і право цих осіб підтверджено свідоцтвом про право власності на домоволодіння, як членів колгоспного двору, а також будь-які докази про поділ чи виділ частки колгоспного двору відсутні, тому вони не втратили право на частку у майні цього колгоспного двору, яке збереглося.
Таким чином, вказані особи як члени колгоспного двору мали право кожний по 1/5 частині в майні цього двору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного рогозову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що наявні в матеріалах справи докази у сукупності підтверджують ту обставину, що сім`я ОСОБА_2 була зареєстрована як окреме господарство робітничого типу двору, створювала своє окреме майно двору - житловий будинок, хоча і проживала в будинку матері - ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .Жодної участі у створенні майна колгоспного двору, що належав матері ОСОБА_6 сім`я ОСОБА_2 не приймала, оскільки дане майно було створено раніше, до часу з якого вони почали проживати в будинку.
Таким чином суди дійшли помилкового висновку, що сім`я ОСОБА_2 , проживаючи в будинку матері, та будучи зареєстрована, як окреме господарство, набула права власності на майно колгоспного двору нарівні із ОСОБА_6 .
Судами не враховано та не надано належної оцінки тим обставинам, що вибувши із колгоспного двору у 1989 році та утворивши новий господарський двір сім`я ОСОБА_2 не провела виділу чи поділу майна колгоспного двору, а отже станом на 15 квітня 1991 року втратила право на майно колгоспного двору, оскільки протягом трьох років не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за вищевказаною касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.
15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року         № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
На підставі наведених норм, касаційну скаргу разом з цивільною справою передано до Верховного Суду.
Відзив на касаційну скаргу іншими учасниками справи до суду не подано. 
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 120 ЦК УРСР(тут і далі по тексту в редакції, чинній на момент виниклих правовідносин), колгоспний двір визначався, як сімейно - трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. 
Майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. 
За змістом частини другої статті 123 ЦК УРСРрозмір частки члена двору встановлювавсяся виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Статтею 126 ЦК УРСРпередбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. 
Положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Установивши, що ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_10 на момент видачі свідоцтва про право власності на спірне домоволодіння (20 січня                     1989 року), яке видано до 15 квітня 1991 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про власність»були членами колгоспного двору, своєю працею і коштами брали участь у веденні спільного господарства колгоспного двору та придбанні його майна, цьому двору належав спірний будинок, а ОСОБА_7 (ІНФОРМАЦІЯ_4 та                 ОСОБА_8 (ІНФОРМАЦІЯ_3) були неповнолітніми і право цих осіб підтверджено свідоцтвом про право власності на домоволодіння, як членів колгоспного двору, а також будь-які докази про поділ чи виділ частки колгоспного двору відсутні, суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що вказані особи не втратили право на частку у майні цього колгоспного двору, яке збереглося.
Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виправив помилкове посилання місцевого суду на набуття ОСОБА_2 ,             ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 права власності на майно (спірне домоволодіння) в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , та на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів правильно виходив з того, що вказані особи, як члени колгоспного двору мали право кожний по 1/5 частині в майні колгоспного двору.
Апеляційний суд правильно виходив з того, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 за заповітом, яким охоплена уся спадщина, тому після смерті ОСОБА_6 на належне їй майно має право лише ОСОБА_1 . 
За таких обставин, обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 успадкувала 1/5 частину спірного будинковолодіння, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 мають право кожний по 1/5 частині у цьому спірному майні, як члени колгоспного двору. 
Доводи касаційної скарги, що ОСОБА_2 та його сім`я втратили право на частку у колгоспному дворі, оскільки створили окреме господарство робітничого типу, є необґрунтованими та спростовуються встановленими апеляційним судом обставинами і дослідженими цим судом доказами, зокрема, дослідженими під час розгляду справи оригіналами погосподарських книг, у яких не зазначені відомості про виділ частки чи поділ колгоспного двору та міститься інформація про спільне проживання в одному будинку померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , спадкоємцем за заповітом якої є ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , ОСОБА_10 ,               ОСОБА_11 і ОСОБА_12 Спірний будинок і незавершений будівництвом будинок, на який посилаються сторони, розташовані за однією адресою, свідоцтво про право власності на спірний будинок членам колгоспного двору видано 20 січня 1989 року, що свідчить про наявність у позивачів за зустрічним позовом права на частку у майні цього колгоспного двору, яке збереглося.
З урахуванням заявлених в суді першої інстанції позовних вимог первісного та зустрічного позовів, суд апеляційної інстанції правильно визначив частку ОСОБА_1 у спадщині ОСОБА_6 , як спадкоємця за заповітом, та частки ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і                     ОСОБА_12 у спільному майні (спірному домоволодінні), як членів колгоспного двору.
Доводи касаційної скарги не можуть бути підставами для скасування рішення суду апеляційної інстанції та рішення суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального права й зводяться до необхідності переоцінки судом доказів і встановлених на їх підставі обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК Українизнаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 
Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції та суду першої інстанції у незміненій апеляційним судом частині.  
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та рішення місцевого суду у незміненій частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів в оскаржуваній заявником частині не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області                    від 17 лютого 2017 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 В. С. Висоцька
 
  І. В. Литвиненко
 
  І. М. Фаловська